A mű eredeti címe: The Christmas Pig

First published in Great Britain in 2021 by Hodder & Stoughton

Little, Brown Books for Young Readers

An imprint of Hachette Children’s Group

Part of Hodder & Stoughton

Carmelite House, 50 Victoria Embankment, London, EC4Y 0DZ

An Hachette UK Company

Szöveg © J.K. Rowling, 2021

Illusztráció © J.K. Rowling, 2021

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2021

Fordítás © Tóth Tamás Boldizsár, 2021

A történetben szereplő személyek és események

a képzelet művei. Bármilyen hasonlatosság akár élő,

akár holt személyhez teljességgel a véletlen műve.

Minden jog fenntartva! A kiadvány egyetlen része sem másolható vagy tárolható visszakereshető formában, és nem továbbítható semmilyen módon, semmilyen eszközön a kiadó előzetes írásos engedélye nélkül. Továbbá nem hozható forgalomba más kötésben vagy borítóval, mint amiben kiadták, és ez a feltétel az esetleges alvállalkozókra is vonatkozik.

Fordította: Tóth Tamás Boldizsár

ISBN 978 963 324 881 2 (papír)

ISBN 978 963 324 882 9 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2021-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Projektmenedzser: Marosi László

Felelős szerkesztő: Pavlovic Tijana

Korrektor: Cseri Mária

E-book: Scriptor Kft.

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti

az animuscentral.hu webáruházban

Davidnek – J.K. Rowling

Sandynek és Lolának – Jim Field

ELSŐ RÉSZ

Püsmac

1.

Püsmac

Püsmac egy kis játék malac volt. Olyan anyagból készült, mint a puha törölközők. Apró műanyag bogyók töltötték meg a hasát, így jó móka volt dobálni őt. A puha csülkei pont akkorák voltak, hogy le lehetett törölni velük a könnyeket. A gazdája, Jack nagyon kicsi korában minden este Püsmac fülével a szájában aludt el.

Püsmac onnan kapta a nevét, hogy mikor Jack beszélni tanult, „püsmac”-ot mondott „plüssmalac” helyett. Új korában Püsmac lazacrózsaszínben tündökölt, és fényes fekete műanyag gombszeme volt, de Jack nem emlékezett erre, hanem biztosra vette, hogy mindig olyan volt, mint most: szürkés, megfakult, és a sok szopogatástól megkeményedett fülű. Püsmacnak a két szeme is levált, a helyükön egy ideig kis lyukak éktelenkedtek, de aztán Jack anyukája, aki ápolónő volt, varrt egy-egy ruhagombot a műanyag szemek helyére. Mikor Jack aznap délután hazajött az oviból, Püsmac egy gyapjúsálba bugyolálva feküdt a konyhaasztalon, és várta, hogy a kisfiú levegye róla a szemét takaró picike kötést. Anya még kórlapot is készített Püsmacnak: „Beteg neve: Püsmac úr. Gombrögzítő műtét. Sebész: anya.”

Jack kétéves korától kezdve sose volt hajlandó Püsmac nélkül ágyba bújni. Ez gyakran okozott gondot, mivel amikor eljött a lefekvés ideje, Püsmacot rendszerint sehol sem találták. Anyának és apának néha nagyon sokáig kellett kutatnia utána, és Püsmac furcsábbnál furcsább helyekről került elő: apa edzőcipőjének mélyéről, vagy épp egy virágcserépből.

– Miért dugod el őt mindig, szívem? – kérdezte anya minden alkalommal, ha például a konyhafiókból vagy a kanapé párnája alól kellett előszednie a játékot.

A valós indok nem tartozott senki másra, csak Jackre és a malacra. Jack tudta, hogy Püsmac szereti a kellemes, nyugodt helyeket, ahova bevackolhatja magát aludni.

Püsmac pontosan ugyanazokat a dolgokat szerette csinálni, mint Jack: bekúszni bokrok alá meg búvóhelyekre, és hagyni, hogy a levegőbe dobálják – Jacket apa, Püsmacot meg Jack. A malac nem bánta, hogy összepiszkolódik, meg néha pocsolyába pottyan, mert nagyon szeretett együtt játszani a kisfiúval.

Jack hároméves korában egyszer a szemét közé rakta Püsmacot. Anyától hallotta, hogy az a szelektív tároló, és azt hitte, a dolognak a szelekhez van köze. Megvárta hát, amíg anya kimegy a konyhából, és akkor bedobta a malacot a hulladékgyűjtőbe, mert azt képzelte, mikor rácsukja a fedelet, Püsmac jót fog röpködni benne az ott tárolt szelek szárnyán. Anya nagyot nevetett, mikor a kérdésére Jack elmondta, hogy azért les be időről időre a szemétgyűjtő fedele alá, mert szeretné röpködésen kapni a tárgyakat. Elmagyarázta a fiának, hogy a szelektív gyűjtőben nem szelek vannak, hanem olyasmik, amiket aztán elvisznek, és átváltoztatnak más dolgokká, hogy új életük legyen. Jack egyáltalán nem szerette volna, hogy Püsmacot átváltoztassák valami mássá, úgyhogy soha többet nem rakta őt a szemetesbe.

Fordulatos életéből kifolyólag Püsmacnak igen érdekes illata lett, amit a kisfiú nagyon szeretett. Azoknak a helyeknek a szaga keveredett benne, amiket Püsmac a kalandjai során megjárt, de megidézte a Jack takarója alatti sötét, meleg barlangot, sőt halványan őrizte anya parfümjének illatát, mert anya Püsmacot is mindig megölelte és megpuszilta, amikor jó éjszakát kívánt a fiának.

Időről időre anya úgy döntött, hogy Püsmac túl büdös, és tisztálkodnia kell. Az első alkalommal, amikor a mosógépbe került, Jack a konyhapadlóra vetette magát, és üvöltött a haragtól meg a félelemtől. Az anyukája próbálta győzködni, hogy a malac nagy-nagy élvezettel pörög és forog a gép dobjában, de hiába, Jack csak este nyugodott meg, amikor összebújhatott a takaró alatti barlangban a puha, száraz és mosószerszagú Püsmaccal. Ezután beletörődött, hogy kis barátja időnként mosógépbe megy, de azért mindig nagyon várta, hogy visszanyerje természetes szagát.

A legeslegrosszabb akkor történt Püsmaccal, amikor Jack négyéves korában elvesztette őt a strandon. Apa már összepakolta a törölközőket, és anya épp öltöztette Jacket, amikor a fiúcskának hirtelen eszébe jutott, hogy eltemette valahol Püsmacot, de nem emlékezett rá, pontosan hol.

Napnyugtáig kutattak, a strand már majdnem teljesen kiürült, és apa igencsak bosszús volt. Jack meg bömbölt, de anya, miközben két kézzel túrta a homokot maga körül, egyre hajtogatta, hogy nem szabad feladni a reményt. Aztán mikor apa már kijelentette, hogy Püsmac nélkül kell hazamenniük, Jack belefúrta csupasz lábát a homokba, és a nagyujja valami puhába ütközött. Az örömtől sírva húzta elő Püsmacot, apa meg azt mondta, Püsmac soha többet nem jöhet strandra, ami nagy igazságtalanság volt, hiszen Püsmac imádta a homokot, Jack épp azért temette el benne.

2.

Apa és anya

Mikor Jack iskolás lett, a tanév kezdete előtt nem sokkal a szülők kaptak egy levelet az iskolától, amiben azt kérték, hogy az első napon minden gyerek vigye magával a kedvenc plüssállatát. Jack osztálytársai mind játék mackót vittek, ő viszont természetesen Püsmacot. A gyerekek aztán sorban kiálltak az osztály elé, és elmondták, milyen nevet adtak a plüssállatuknak, és miért szeretik. Mikor Jackre került a sor, elmagyarázta, honnan jön a Püsmac név, és mesélt a szemműtétjéről meg arról, hogy egyszer homok alá került a strandon, és majdnem örökre elveszett. A Püsmac kalandjairól szóló történetek megnevettették az osztályt, és a beszámolója végén Jack nagy tapsot kapott. Püsmac messze a legviccesebb és legérdekesebb játék volt, még ha a legelnyűttebbek közé tartozott is. A nagyszünetben Jack és egy Freddie nevű fiú kislabda módjára dobálta egymásnak Püsmacot. A végén sajnos a malac egy pocsolyában kötött ki, és aznap este megint a mosógépbe kellett mennie.

Ha Jacknek rossz napja volt az iskolában – mert gyenge osztályzatot kapott, mert összeveszett Freddie-vel, vagy épp mert valaki kigúnyolta a roggyant bögre miatt, amit agyagozáson készített –, akkor otthon Püsmac várt rá, hogy letörölje a könnyeit a pici, puha csülkével. Bármi rossz történt Jackkel, ott volt neki a mindig megértő és megbocsátó Püsmac a meghitt, vigasztaló szagával, ami mindig visszatért, akárhányszor mosta is ki őt anya.

Egyik éjjel, még az iskola első heteiben, Jack váratlan zajra riadt fel. Kitapogatta Püsmacot a sötétben, és magához húzta.

Valaki kiabált. A hang egy kicsit hasonlított apáéra. Aztán csörömpölt valami. És akkor sikoltozni kezdett egy néni: akár anya is lehetett, de Jack még sosem hallott tőle ilyen hangokat. Félelem fogta el. Püsmacot a szájára és az orrára nyomva tovább hallgatózott, és tudta, hogy kis barátja is fél.

Arra gondolt, hogy apa és anya talán együtt harcol egy betörővel. Tudta, milyen telefonszámon lehet a rendőrséget hívni, felkelt hát a sötétben az ágyból, és kilopózott az előtérbe. Püsmacot szorongatva lábujjhegyen elindult lefelé a lépcsőn. Apa még mindig kiabált, és anya még mindig sikoltozott.

A betörő hangja nem hallatszott.

Aztán kicsapódott a nappali ajtaja, és megjelent az előszobában apa. Pizsama helyett farmer és pulcsi volt rajta. Nem vette észre a lépcsőn álló Jacket. A bejárati ajtóhoz sietett, kiment rajta, és becsapta maga után. Jack hallotta, hogy felbrummog a ház előtt álló autójuk motorja. Apa elment a kocsival.

Jack belopakodott a nappaliba. A lámpa a padlón hevert, és anya az arcát a kezébe temetve sírt a kanapén. Mikor meghallotta Jack lépteit, ijedten felnézett, aztán csak még keservesebben sírt tovább. Jack azt hitte, mindjárt megmagyarázza a dolgot, és akkor jobb lesz minden, de mikor odaszaladt hozzá, anya csak szorosan magához ölelte, pont úgy, ahogy ő szokta Püsmacot, ha nagyon szomorú.

3.

Változások

Apa utána nem lakott velük többé.

Anya és apa külön-külön elmondta Jacknek, hogy nem akarnak már házaspár lenni. Jack azt felelte, érti. Mondta, hogy mások is vannak az iskolában, akiknek az apukájuk és az anyukájuk nem lakik együtt. Tudta, hogy apa és anya nem szeretnék, ha nagyon szomorú lenne emiatt, úgy tett hát, mintha nem lenne az.

Ám előfordult, hogy este, miután anya megpuszilta őt, és behúzta maga után az ajtót, Jack belesírt Püsmac puha testébe. Püsmacnak semmit nem kellett elmondania, ő anélkül is tudott és megértett mindent. Tudott a kemény gombócról, amit Jack a mellkasában érzett. A csülkével letörölte a kisfiú könnyeit. Ott, a sötétben, kettesben Püsmaccal, Jacknek nem kellett tettetnie.

Nem sokkal a hatodik születésnapja után apa elvitte Jacket hamburgerezni, adott neki egy nagy doboz legót, és elmesélte, hogy külföldön kapott munkát.

– De azért mindig beszélhetünk majd egymással – mondta. – És el is jöhetsz látogatóba repülőgéppel! Az jó lesz, ugye?

Jack úgy gondolta, az lenne igazán jó, ha mindig ott lenne az apukája, és sokat játszana vele, de ezt nem mondta ki. Kezdett hozzászokni, hogy nem mond ki dolgokat.

Nem sokkal ezután anya azt mondta, jó ötlet lenne közelebb költözniük nagyihoz és papához, akik vigyázhatnának Jackre, mikor neki későig kell dolgoznia. Azt is mondta, hogy munkát kapott egy nagy kórházban, papa pedig talált egy szép kertes házat, ami csak kétutcányira van az övéktől. Nagyinak és papának volt egy Toby nevű, rosszcsont kutyájuk. Jack viccesnek tartotta Toby kutyát.

– Az iskolából is el kell jönnöm? – kérdezte, és legjobb barátjára, Freddie-re gondolt.

– Igen – felelte anya –, de van egy iskola egészen közel az új házhoz. Nagyon fogod szeretni.

– Szerintem nem – mondta Jack.

Nem akart elköltözni, és nem akart másik iskolába menni. Anya, úgy látszott, nem érti, hogy nem akar több változást. Oda akart járni iskolába, ahova a barátai, és a régi házban akart lakni, ahol olyan sok kalandot éltek át Püsmaccal.

Nagyi és papa beszélt vele telefonon. Azt mondták, nagyon örülnek, hogy Jack és anya ott fog lakni a közelükben, és majd járhatnak a parkba Toby kutyával játszani, ami nagyon vidám dolog lesz. Így hát Jack azt felelte, ő is örül, de nem őszintén mondta. Úgy látszott, senki más nem érti meg őt, csak Püsmac. És tudta, hogy Püsmacnak is hiányozni fognak a kedvenc búvóhelyeik.

Néhány héttel azután, hogy anya beszélt neki az új házról, Jack elbúcsúzott a tanítójától és Freddie-től. Másnap jöttek a költöztetők, elvittek mindent, ami a régi házat az otthonukká tette, ő és anya pedig kétszáz kilométeres autóútra indultak.

El kellett ismernie, hogy az utazás vidám volt. Püsmac végig az ölében ült, kitalálósdit játszottak anyával, és félúton megálltak pizzát meg fagyit enni. Anya megengedte, hogy vegyen két cukigömböt az automatából, egyet magának és egyet Püsmacnak (bár később az autóban bevallotta, hogy Püsmacét is neki kellett megennie).

Az új ház, várakozásával ellentétben, tetszett Jacknek. A szobája anyáé mellett volt, és egy nagy fa állt az ablaka előtt. Öt perccel az érkezésük után nagyiék is megjöttek, és szatyorszám hoztak ennivalót, hogy feltöltsék a hűtőt. Toby kutya első dolga volt, hogy megpróbálja kikapni Jack kezéből Püsmacot.

– Nem szabad, Toby, ő az enyém! – szólt rá Jack, és óvatosságból a pulcsija nyakába dugta Püsmacot, de úgy, hogy a feje kilógjon, és láthassa, mi történik.

A költöztetők behordták az ismerős bútorokat a házba. Amíg anya és nagyi a helyükre tették a konyhai holmikat, Jack, papa, Toby kutya és Püsmac felfedezte a kertet. Volt ott egy csomó érdekes búvóhely és kilátó Püsmac számára, de Jack magánál tartotta őt, mert félt, hogy Toby kutya megint megpróbálja megkaparintani.

Aznap este magához szorította kis barátját az ágyban, beszívta a jól ismert, megnyugtató illatát, és Püsmac kimondatlanul is egyetértett vele abban, hogy a költözködés egyáltalán nem volt olyan rossz, mint amire számítottak. Az ablakon még nem volt függöny, és mindketten a sötétedő ég háttere előtt integető faleveleket nézték, amíg el nem aludtak.

4.

Holly Macaulay

Hétfő reggel anya rajtakapta Jacket, hogy megpróbálja az iskolatáskájába csempészni Püsmacot.

– Ne vidd el, Jack – mondta szelíden. – Mi lesz, ha elveszíted?

A gondolat, hogy Püsmac elveszhet egy új iskolában, csupa idegen között, olyan rémisztő volt, hogy Jack inkább visszavitte őt a szobájába, de aztán az iskola felé közeledve nagyon magányosnak és gyámoltalannak érezte magát.

– Szuper napod lesz, biztos vagyok benne – biztatta anya, s miközben búcsúzóul megölelte a fiát, már meg is szólalt a csengő, jelezve, hogy ideje bemenni.

Jack nem válaszolt. Még a homlokát is összeráncolta, akkora erőfeszítésébe került titkolnia a félelmét.

Az új osztálytársai mind megbámulták. Sokkal nagyobbnak tűntek a régieknél. A tanító néni barátságosan megszólította, és megkérdezte a nevét. Utána egyenként felszólította az osztály többi tagját, hogy mutassák meg, amit természetismeretre gyűjtöttek. Jacknél persze nem volt semmi, így csak nézte a többiek faleveleit, makkjait és vadgesztenyéit.

Aztán eljött a nagyszünet. Jack keresett magának egy félreeső sarkot, ahol egyedül lehet.

Szünet után a tanító néni azt kérte, hogy mindenki vegye elő az olvasókönyvét. (Jack tőle kapott egyet.) Azután elmondta, hogy ez különleges nap, mert nagyobb diákok látogatják meg az osztályt. Mindenkinek lesz egy társa, aki segít neki gyakorolni az olvasást.

Kinyílt az ajtó, és felső osztályos gyerekek özönlöttek be a terembe. Mind barátságosan mosolyogtak, és páran integettek azoknak a kicsiknek, akiket ismertek. Jack minden addiginál jobban félt.

Volt köztük egy lány, aki még a többieknél is magasabb volt. Hosszú fekete haját lófarokba kötve viselte. Ő nem kuncogott bele a tenyerébe, mint a nagylányok legtöbbje, és mikor a tanító néni arra kérte a nagyokat, hogy válasszanak párt maguknak a kicsik közül, ő csak állt nyugodtan. Jack lesütötte a szemét, mikor a pillantása találkozott a magas lányéval, és az ujjait kezdte vizsgálgatni.

A nagy gyerekek elindultak az asztalok között, Jack osztálytársai pedig súgni-búgni kezdtek:

– Holly! Holly! Hozzám gyere, Holly!

A Jack mellett ülő kislány is hangosan „Holly! Holly!”-zott, majd mikor észrevette, hogy Jack értetlenül néz rá, magyarázattal szolgált:

– Látod azt a hosszú fekete hajú lányt? Ő Holly Macaulay. Szuper tornász. Szerepelt is a tévében!

– Szia! – csendült egy hang magasan Jack feje fölött.

A fiú felnézett. Holly Macaulay, aki szerepelt a tévében, ott tornyosult előtte.

– Te új vagy, igaz? – kérdezte a lány.

Jack próbált volna igennel felelni, de nem jött ki hang a torkán. Mindenki őt bámulta, és az osztály sóvár „Holly, Holly, hozzám gyere, Holly”-zása még jobban felerősödött.

De Holly Macaulay nem törődött a többiekkel. Odahúzott egy széket, és leült Jack mellé.

– A te párod leszek – jelentette ki.

Egy magas, tizenegy éves lányt egy petyhüdt kismalaccal összehasonlítani talán furcsa gondolat, de Jack nem tartotta annak. Püsmac barátokat szerzett neki az első iskolai napján, és Holly most ugyanezt tette az új iskolában. Elég volt egy óra együtt olvasás, és Jack többé nem a csendes új fiú volt, hanem az a fiú, akit Holly Macaulay kiválasztott, az a fiú, akit Holly „Jack, az olvasótársam”-nak nevezett, mikor később találkoztak a zsúfolt ebédlőben.

Az osztálytársai egyszerre rajongani kezdtek érte. Hirtelen mindenki vele akart beszélgetni. Miután megette az ebédre hozott szendvicsét, egy Rory nevű fiú megkérdezte tőle, van-e kedve focizni. Rory csomó jó viccet tudott. Suli után, mikor anya eljött Jackért, Rory odavonszolta az anyukáját Jack mamájához, és a két anyuka megbeszélte, hogy Jack valamikor a héten átmegy Roryékhoz játszani.

Püsmac el volt ragadtatva tőle, hogy kis gazdájának ilyen jól sikerült az első napja az új iskolában. Nagyon örült Holly Macaulay-nak és Rorynak. Persze Jacknek semmit nem kellett hangosan elmesélnie neki. A takaró alatt kuckózva hallgatták az ablak előtti fa leveleinek zizegését, és Püsmac kimondott szavak nélkül is mindent tudott és megértett.

Jack úgy aludt el, hogy Püsmac bogyókkal teli pocakja az arcához ért, s orrában a malac meghitt illata keveredett a frissen kifestett falak szagával.

5.

Holly Püsmaca

Jack és Holly egész félévben olvasótársak maradtak. Minél jobban megismerte Jack a lányt, annál inkább megértette, miért szeretne az összes osztálytársa a barátja lenni.

Holly Macaulay nagyon okos volt, kitűnő tanuló, és olyan szépen énekelt, hogy szólózhatott az iskolai ünnepélyeken. Mindezeken felül pedig még az ország egyik legjobb fiatal tornásza is volt. Szerepelt a tévében, és kétszer is írtak róla az újságban. Az volt a nagy álma, hogy egyszer majd az olimpián versenyezzen. Ezeket a dolgokat részben Holly mesélte el, részben másoktól hallotta Jack.

Holly hiába volt híres, ez nem tette beképzeltté. Megmutatta Jacknek a lila foltokat, amiket akkor szerzett, mikor leesett a gerendáról. Úgy tűnt, a tornázás, amiben olyan jó, nagyon kemény munka. Azt is elmondta Jacknek, hogy újra meg újra győznie kell. Nem elég, ha a második helyen végez – ha nem ő a legjobb, sose fog eljutni az olimpiára.

Aztán egy napon Holly nagyon furcsán nézett ki, amikor megjelent a közös olvasásórájukon. A szeme piros és dagadt volt, és a hangja rekedt, amikor köszönt.

Jack nagyon megszerette már a lányt, de még mindig egy kicsit bátortalan volt, ha vele beszélt.

– Talán… vesztettél? – kérdezte suttogva. Tudta, hogy Hollynak fontos versenye volt a hétvégén.

A lány a fejét rázta.

– Nem mentem el.

– Beteg lettél?

Holly megint megrázta a fejét.

Elolvastak egy oldalt Jack olvasókönyvéből. Aztán egy kövér könnycsepp hullott a lapra.

– Anyukám elhagyta apukámat – suttogta Holly.

És aztán az olvasókönyv mögé rejtőzve mindent elmesélt a fiúnak.

Hollynak azt mondta az anyukája, hogy csomagoljon össze egy táskára való ruhát, és még mielőtt az apukája hazaért volna a kórházból, ahol dolgozik, autóba ültek, és elmentek egy üres lakásba.

Holly nem is tudta, mikor találkozhat újra az apukájával, aki nagyon hiányzott neki. Majdnem mindig ő vitte el a tornaversenyekre. Az anyukája azt mondta, már nem szereti az apukáját.

– Anya és apa is azt akarja, hogy nála lakjak – magyarázta Holly. – Nem tudom, mit csináljak.

Miután az olvasásóra véget ért, és Holly visszament a saját osztályába, Jack eltűnődött, hogy a lány vajon miért mondta el neki ezeket a titkos, senki másra nem tartozó dolgokat. Arra jutott, hogy ő talán egy kicsit olyan volt most Hollynak, mint neki Püsmac: nem sokat szólt, de mindent megértett.

6.

Még több változás

Megszokottá vált, hogy apa képeslapot küld Jacknek azokból a városokból, ahol a munkája miatt megfordul. Anya kiragasztotta ezeket a lapokat a hűtőszekrény ajtajára, hogy Jack mindig láthassa őket. Volt egy, amin hidak íveltek át csatornák fölött, egy másikon meg hóborította hegyvidéki város látszott. Jack gyakran beszélt apával telefonon, és küldött neki képeket az iskolában készített rajzairól meg az oklevélről, amit úszáson kapott. Imádott úszni. Az egyik legjobb úszó volt az osztályban, így mikor hétéves lett, a szülinapi zsúrját is az uszodában rendezték. Sok osztálytársa eljött rá, köztük a legjobb barátja, Rory.

Még a nyári vakáció kezdete előtt Holly Macaulay másodszor is szerepelt a tévében. Mikor kiállt az iskolagyűlésen, és megmutatta az újabb aranyérmét, az egész iskola megtapsolta, ő pedig integetett Jacknek, és rá is kacsintott.

Anya és Jack nagyival és papával együtt Görögországba utazott nyaralni. Persze Püsmac is velük ment. Mindig is imádott sütkérezni. Puha kis testét kiszívta a nap, így kicsit halványabb szürke volt, ahogy ott feküdt gazdája mellett a törölközőn, a medencénél. Jack okult a múltbeli élményből, és most nem ásta be a homokba.

Ősszel, az új tanév kezdetén Jack már nem találkozhatott Holly Macaulay-val, mert a lány átkerült a nagyok iskolájába. Hiányzott neki Holly, de nem búsult nagyon miatta, mert sok barátja volt.

Egyik este nagyi és papa átjött Jackre vigyázni, mert anyának programja volt. Anya soha sehova nem ment este, így Jack furcsállta a dolgot. Meg is kérdezte, hova készül, és azt a választ kapta, hogy vacsorázni megy egy barátjával. Anya nagyon csinos volt, új ruhát vett fel.

Ettől kezdve anya hetente egyszer elment este. Jack nem bánta. Jó volt neki nagyival és papával, akik társasoztak vele, de mivel olyankor Toby kutya is ott aludt, mindig ügyelt rá, hogy jó magas helyre rakja Püsmacot.

Aztán egy napsütéses hétvégén anya azt mondta, hogy a barátja, Brendan értük jön autóval, és elmennek hármasban kirándulni.

– Vele szoktál vacsorázni? – kérdezte Jack.

Anya azt felelte, hogy igen.

Brendan barátságos arcú, mély hangú bácsi volt. Elvitte anyát és Jacket egy városon kívüli nagy parkba, ahol volt egy kalandjátszótér. A fiú lecsúszott a csúszdákon, és felmászott a kötélhálókon, de nem érezte magát túlságosan jól. Furcsa volt neki, hogy anya most nemcsak az övé. Mikor megunta a játszóteret, lesétáltak a folyóhoz. Brendan megmutatta neki, hogyan kell követ kacsáztatni a vízen. Jack jobban örült volna, ha apa tanítja meg erre.

Miután Brendan hazavitte őket, és elbúcsúzott tőlük, anya megkérdezte, hogy mit szól Brendanhez. Jack azt felelte, kedves bácsinak tartja.

Ettől kezdve sokszor töltötték hármasban a napot. Jack rájött, hogy anyának nagyon jó barátja a bácsi. Egyszer, mikor visszament hozzájuk a hintázásból, látta, hogy kézen fogva ülnek a padon, de anya gyorsan elhúzta a kezét, mikor észrevette, hogy Jack rajtakapta őket.

A takaró alatt Püsmacnak semmit sem kellett elmondania, ő úgy is megértett mindent. Tudta, hogy Jacknek furcsa érzés volt anyát és a bácsit kézen fogva látni, habár így, hogy jobban megismerte, megkedvelte egy kicsit Brendant. Püsmac azt is tudta, hogy annak örülne, ha inkább apa fogná anya kezét. Osztozott az aggodalmában, hogy ha majd Brendan nem akar tovább barátkozni anyával, akkor anya megint szomorú lesz. Püsmac volt az egyetlen, akinek elmondhatta, mennyire szeretné, ha nem lenne több változás. Püsmac elől semmit nem kellett eltitkolnia.

7.

Nem a te apád

Jack tudta, hogy Brendan – csakúgy, mint anya – volt már házas, és hogy van egy lánya. Néha a hétvégéken azért nem találkoztak, mert eljött hozzá a lánya, és olyankor vele töltötte minden idejét.

Egy napon anya bejelentette, hogy elmennek moziba négyen együtt: anya, Jack, Brendan és a lány, Holly.

– Holly? – kérdezett vissza Jack.

És bizony ő volt az: Holly Macaulay. Még magasabb lett, és sokkal idősebbnek látszott, mint ahogy Jack emlékezett rá. És volt még egy változás. Míg Jack nagyon örült, hogy újra látja a lányt, nem úgy tűnt, mintha Holly is örülne neki. Tisztelettudóan viselkedett anyával, de mikor anya a tornáról kérdezte, csak egyszavas válaszokat adott. Nem fogadott el tőle semmilyen segítséget, és mikor anya megkérdezte, nem akar-e mosdóba menni, azt felelte, köszöni szépen, de elég nagy már hozzá, hogy el tudjon menni egyedül. Jacknek nem tetszett, hogy így beszél anyával. Addig soha senkivel nem látta csúnyán viselkedni Hollyt.

Később az ágyban megvitatták a dolgot Püsmaccal (persze nem hangosan beszélgettek, de nem is kellett, hiszen Püsmac olvasott Jack gondolataiban), és Jack arra jutott, hogy Hollynak biztos rossz az apukáját egy másik nénivel látni. De akkor is, az ő anyukája nagyon kedves. Hollynak nem szabad így beszélnie vele.

Majdnem egy évvel azután, hogy Brendan megtanította Jacket követ kacsáztatni a vízen, anya szólt, hogy valami fontosat akar megbeszélni vele. Látszott, hogy izgul. A bal kezét az ölében rejtegette.

– Brendan megkért, hogy legyek a felesége – mondta.

– Hű! – kerekedett el Jack szeme. Gondolkozott egy kicsit. – Itt fog lakni nálunk?

– Igen. – Anya még mindig izgult. – Nem baj, kicsim?

Jack időközben egyre jobban megszerette Brendant, aki megtanította dámázni, és segített neki, ha nehéz volt a házi. De akkor sem értette, miért nem maradhatnak a dolgok úgy, ahogy addig voltak.

– És apának kell majd szólítanom őt?

– Nem – rázta a fejét anya. – A te apád apa. Brendant ezután is szólíthatod Brendannek.

– Nagyi és papa tudnak erről? – kérdezte Jack.

Titkon remélte, hogy papáék ellenzik ezt a dolgot, de anya azt mondta, nagyon örültek a hírnek.

– Holly a nővérem lesz?

– A mostohanővéred – felelte anya. – Szereted Hollyt, nem?

– De igen.

Ez többé-kevésbé igaz is volt. Nem felejtette el, milyen kedvesen bánt vele a lány, amikor az új iskolába került. Holly most is vidám és aranyos volt néha, máskor viszont nagyon gúnyos és bántó tudott lenni. Anya szerint ez azért volt, mert kamasz.

Anya és Brendan egy hivatalban házasodott össze a nyár vége felé. Jacknek öltönyt kellett felvennie, mert ő volt a gyűrűhozó. Holly mint koszorúslány kék ruhát viselt, és hosszú hajába búzavirágot tűztek.

Utána mindnyájan elmentek egy étterembe. Brendan anyukája és apukája is velük tartott. Nagyon kedvesek voltak Jackkel, és jól kijöttek nagyival meg papával. Mindenki jókedvűnek tűnt, bár Holly elég hallgatag volt.

– Fontos versenye lesz a jövő héten – magyarázta Brendan, és átkarolta a lányát. – Mind elmegyünk majd, és együtt szurkolunk neki!

– Ki az a mind? – kérdezte Holly.

– Hát Judy és Jack is eljöhetne – felelte az apja.

Jack anyukáját ugyanis Judynak hívták.

– Nem akarom, hogy eljöjjenek – jelentette ki Holly. A szeme megtelt könnyel. – Azt akarom, hogy csak te gyere, ahogy mindig!

Az asztalnál egy pillanatig csend volt, aztán mindenki egyszerre hangosan elkezdett beszélni.

Sokkal később, mikor már beesteledett, Brendan egyik barátja zongorázott, és a felnőttek táncoltak. Jack elálmosodott. Vágyakozott az ágya és Püsmac után.

És akkor Holly leült mellé az asztalnál.

– Ő nem a te apád – mondta halkan, de haragosan. – Hanem az enyém. Attól, hogy nálatok lakik, még nem lesz az apád. Megértetted?

Az arckifejezése egy kicsit megijesztette Jacket.

– Igen – felelte. – Megértettem.

8.

A gurigaangyal

Attól fogva Holly náluk töltött minden második hétvégét. Jack soha nem tudhatta előre, hogy a kedves vagy épp az utálatos Holly érkezik. Neki és anyának nem volt szabad nézniük, ahogy a lány tornázik. Még a versenyeiről se nagyon kérdezhették.

Ha Holly jókedvében volt, videójátékokat játszott Jackkel, és focizott vele a hátsó kertben. Máskor – főleg elvesztett versenyek után – igazán rémes tudott lenni. Egyszer, mikor meglátta, hogy Jack Püsmacot ölelgeti, hülye kis taknyosnak nevezte. A fiú nagyon szégyellte magát, és attól kezdve mindig eldugta Püsmacot, ha Holly náluk volt.

Brendan elmesélte Jacknek, hogy a lányának most kétszer olyan keményen kell edzenie, ha nyerni akar, mert a környékre költözött egy másik lány, aki majdnem olyan jó tornász, mint Holly.

A hollys hétvégéken Jack minden tőle telhetőt megtett, hogy ne haragítsa magára a lányt, de nemigen lehetett tudni, hogy épp mi bosszantja fel. Mikor Jack meg volt fázva, Holly kiabált vele, amiért szipogott a kedvenc tévéműsora alatt. Brendan megszidta ezért, mire Holly kirohant a nappaliból, becsapta maga mögött az ajtót, az apja pedig utánament. Jack egyedül maradt, és egy idő múlva úgy döntött, inkább felmegy a szobájába. Bekuckózott az ágyába Püsmaccal, aki szintén úgy gondolta: Jack nem tehetett róla, hogy szipogott, és igenis Holly viselkedett rémesen.

Karácsony előtt néhány nappal véget ért a tanítás, elkezdődött a téli szünet. Jack nagyon izgult, mert ő és a legjobb barátja, Rory is biciklit kért karácsonyra. Roryék háza közelében volt egy szabadidőpark, ott akarták kipróbálni az új bringájukat.

Anya, mikor elővette a karácsonyfadíszeket, megmutatta Brendannek az angyalt, ami náluk minden évben a fenyőfa csúcsára került, és amit Jack készített még óvodáskorában. Az angyal testét egy vécépapír-guriga alkotta, kartonpapír szárnyára csillám volt ragasztva, és barna vattából készült szakállat viselt.

– Az angyaloknak nincs szakálluk! – fakadt ki Holly, mikor meglátta Jack művét a fa csúcsán. Anya és Brendan ekkor kint voltak a konyhában. – Hogy lehet klotyópapír-gurigát rakni a karácsonyfára? Az én anyám nem mutogat olyan dolgokat, amiket kisbaba koromban csináltam, mert tudja, hogy égetne vele!

Jackben felrémlett egy emlék: Apa mindig azt mondta, hogy „És most megkoronázzuk a művet!”, aztán felemelte őt, hogy utolsó díszként rátehesse a gurigaangyalt a fára. Hirtelen annyira nagyon vágyott rá, hogy apa hazajöjjön, hogy a szíve is belesajdult.

Úgy volt, hogy ez Holly utolsó látogatása abban az évben, mert az anyukájával külföldön élő rokonokhoz készültek az ünnepekre. Jack örült ennek. Ha már nem lehet együtt apával karácsonykor, legalább itt lesz neki anya, Brendan, nagyi, papa meg Toby kutya, és vidámak lesznek, mert Holly nem fog ajtókat csapkodni, meg minden felnőttet arra kényszeríteni, hogy az ő kedvét keresse.

A szenteste előtti napon nagyi átjött vigyázni rá, mert anyának és Brendannek dolgoznia kellett. Esni kezdett a hó. Jack – Püsmaccal az ölében – egy karácsonyi filmet nézett, amíg kint, az ablakon túl lustán hullottak a kövér pelyhek. A fenyőfa feldíszítve ragyogott a szoba sarkában, Toby kutya a szőnyegen aludt. Jack úgy érezte, minden szép és jó. Észre se vette, mikor egy taxi gördült a ház elé.

Csöngettek. Toby kutya talpra ugrott, és ugatni kezdett. A fiú hallotta, hogy nagyi kinyitja a bejárati ajtót, majd felkiált meglepetésében: