A. A. MILNE

A Vörös Ház rejtélye

A mű eredeti címe

The Red House Mystery

Copyright © 1922 by A. A. Milne

Hungarian translation © Ács Eleonóra

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

ÁCS ELEONÓRA

ISSN 2939-6352

ISBN 978 963 452 979 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Bevezetés

Amikor néhány évvel ezelőtt közöltem az ügynökömmel, hogy krimit fogok írni, a lehető leggyorsabban visszanyerte a lélekjelenlétét, és világossá tette számomra (ahogy később több szerkesztő és kiadó is világossá tette az ő számára), hogy az ország „egy humoros történetet vár a Punch egyik ismert humoristájától”. Én azonban eltökéltem, hogy bűnre adom a fejem, aminek az lett az eredménye, hogy amikor két évvel később bejelentettem: gyermekverseket szándékozom írni, az ügynököm és a kiadóm egyaránt meg volt győződve arról, hogy az angol ajkú nemzetek leginkább egy új detektívtörténetre vágynak. Újabb két év telt el; a közönség ízlése ismét megváltozott, és immár nyilvánvaló, hogy egy új detektívtörténet, amelyet a gyermekkönyvek iránti szűnni nem akaró kereslet dacára írnék, a legrosszabb döntésnek bizonyulna. Így hát egyelőre megelégszem A Vörös Ház rejtélye új kiadásának bevezetőjével.

Szenvedélyesen szeretem a detektívtörténeteket. A sörről egy rajongója azt mondta: sosem lehet rossz, ám egyes márkák talán jobbak, mint mások; én ugyanebben a szellemben közelítek minden új detektívtörténethez. Ez nem azt jelenti, hogy kritikátlan vagyok. Épp ellenkezőleg, mindenféle furcsa preferenciáim vannak, és a szerzőnek számtalan különös dologban meg kell felelnie nekem, mielőtt kitüntető oklevelet adományoznék neki. Így mondjuk, példának okáért, jobban szeretem, ha egy detektívregényt angolul írnak. Emlékszem, egyszer olvastam egy olyat, amelyben egy különösen lenyűgöző gyilkosságot követtek el, és rengeteget töprengtek azon, hogyan jutott be a gyilkos az áldozat könyvtárába. A nyomozót azonban – a szerző elmondása szerint – „jobban érdekelte, hogyan sikerült a gyilkosnak kijutnia”. Számomra nyugtalanító gondolat, hogy a világ detektívtörténeteinek kilenctizedében a gyilkosok folyamatosan kijutnak a könyvtárból, miközben ugyanolyan könnyen ki is mehetnének. A detektív, a hős, a rengeteg gyanúsított mind ugyanazt a furcsa nyelvet használja, és megbocsátható, ha úgy érezzük, hogy sem a megfelelő ember megölésének természetes izgalma, sem a nem megfelelő ember meggyanúsításának feszültsége nem mentség a helytelen beszéd ily szüntelen áradatára.

A szerelem nagy kérdésében megoszlanak a vélemények, ám én a magam részéről nem fogadom el. Az olvasót, aki izgatottan várja, hogy kiderüljön, a muffinokon lévő fehér anyag arzén vagy arcpúder-e, nem lehet feltartani azzal, hogy Roland „egy perccel tovább szorongatja Angela kezét, mint ahogy azt a társasági szokások diktálják”. Sok minden történhetett volna ez alatt az egy perc alatt, ha megfelelően töltik el: lábnyomokat hagyni vagy felfedezni; cigarettacsikkeket összeszedni és borítékba tenni. Mindenképpen íródjon Rolandről egy regény, amelyben bármit szorongathat, amit csak akar, ám egy detektívregényben szigorúan maradjon a témánál.

Ami magát a nyomozót illeti, először is azt követelem, hogy amatőr legyen. A való életben kétségkívül a hivatásos rendőrök a legjobb nyomozók, és a legjobb bűnözők is hivatásosak. A tökéletes detektívtörténetekben azonban a gonosztevő amatőr, közülünk való, mellettünk ül a meggyilkolt ember szalonjában, és semmilyen dosszié, indexkód vagy ujjlenyomatrendszer nem ér semmit ellene. Egyedül az amatőr detektív az, aki képes leleplezni a bűnöst, a hidegfejű, induktív érvelés és a szigorú, könyörtelen tények logikájának fényében. Valójában ez a fény és ez a logika minden, amit megengedek neki. Pokolba a tudós nyomozóval, a mikroszkópos emberrel! Milyen elégtételt jelent önnek vagy nekem, amikor a híres professzor megvizsgálja azt a kis porszemet, amelyet a gyilkos maga után hagyott, és arra következtet, hogy a gyilkos egy sörfőzde és egy lisztgyár között lakik? Milyen izgalmat okoz, amikor az eltűnt férfi zsebkendőjén lévő vérfolt azt bizonyítja, hogy nemrég egy teve harapta meg? A magam nevében mondom: semmilyet. A dolog túlságosan könnyű a szerzőnek, és túlságosan nehéz az olvasónak.

Mert valójában ez a lényeg: a detektívnek nem kell több különleges tudással rendelkeznie, mint az átlagos olvasónak. Az olvasóval éreztetni kell, hogy ha ő is a hidegfejű, induktív érvelés fényét és a szigorú, könyörtelen tények logikáját használta volna (amire, az ég szerelmére, igenis képesek vagyunk!), akkor ő is megállapította volna a bűnösséget. Természetesen lehetetlen, hogy a szerző úgy mutassa be a nyomokat, hogy azok a könyvtárában üldögélő olvasó számára ugyanolyan jelentőséggel bírjanak, mint a detektív számára a holttest mellett. Egy sebhely az egyik vendég orrán talán semmit sem sugall a nyomozónak, de azáltal, hogy a szerző kifejezetten megemlíti, egyszerre olyan jelentőséggel ruházza fel, amely nincs arányban a névértékével. Nem lehet csodálkozni vagy zokon venni, ha a szerző ennek tudatában kiegyenlíti a dolgokat azzal, hogy a lehető legkönnyedébben átsiklik a többi vendég orra fölött, amelyek talán még több nyomban bővelkednek. Addig nem panaszkodunk, amíg mind a szerző, mind a detektív otthon hagyja a mikroszkópját.

És mi a helyzet Watsonnal? Lesz Watsonunk? Lesz. Halál arra a szerzőre, aki az utolsó fejezetre tartogatja a feloldást, így az összes többi fejezetet csupán egy ötperces dráma prológusává téve! Így nem lehet történetet írni. Tudassák velünk fejezetről fejezetre, hogy mit gondol a nyomozó. Ehhez Watson kell, vagy egy monológ; az egyik csupán a másik párbeszédes formája, és ezáltal olvasmányosabb. Tehát kell egy Watson, de nem feltétlenül egy idióta. Legyen kicsit lassú, mint oly sokan közülünk, de barátságos, emberi, szerethető…

Most már tudják, hogyan született meg A Vörös Ház rejtélye. Az egyetlen mentség, amelyet eddig az írásra találtam, hogy meg akarom írni; és éppoly büszke lennék, ha egy telefonkönyvet írnék szenvedélyből, mint amennyire szégyellném, ha mások parancsára egy rímtelen tragédiát alkotnék. Mégis sokszor kívántam, hogy bárcsak ne írtam volna meg ezt a könyvet. Mert úgy érzem, hogy egy rajongó szemszögéből nézve nagyon közel áll az ideális detektívtörténethez. Bár soha nem láttam az illetőt, mégis közelről ismerem; pontosan tudom, mit akart beletenni, mit nem. Minden lépésnél figyelembe vettem a vágyait, az előítéleteit. Szívszorító belegondolni, hogy ez az egyetlen olyan detektívtörténet a világon, amelyet ő soha nem fog elolvasni.

A. A. M.

1926 áprilisa

1
Mrs. Stevens megrémül

A nyári délután álmosító melegében a Vörös Ház sziesztázott. Méhek döngicséltek lustán a virágágyásokban, a szilfák tetején galambok turbékoltak. A távoli pázsitról fűnyíró zúgása hallatszott, a legpihentetőbb vidéki hang, amely még édesebbé teszi a pihenést, lévén akkor csendül fel, amikor mások dolgoznak.

Ebben az órában még azoknak is van egy-két percük magukra, akiknek az a dolguk, hogy mások szükségleteivel foglalkozzanak. A házvezetőnő szobájában Audrey Stevens, a csinos szobalány a legjobb kalapját csinosítgatta, miközben ráérősen csevegett nagynénjével, az agglegény Mr. Mark Ablett házvezető-szakácsnőjével.

– Joe-nak? – intett szemével Mrs. Stevens a fejfedőre.

Audrey bólintott. Kivett egy gombostűt a szájából, és a kalapba tűzte.

– Szereti a rózsaszínt.

– Mi tagadás, magam is kedvelem – jegyezte meg a nagynénje. – Nem Joe Turner az egyetlen.

– Nem mindenkinek áll jól – mondta Audrey, és kartávolságra tartva, elgondolkodva szemügyre vette a kalapot. – Sikkes, nem?

– Ó, neked remekül áll, és nekem is jól állt a te korodban! Most már egy kicsit túlságosan feltűnő nekem, bár megkockáztatom, hogy jobban tudom viselni, mint mások. Soha nem voltam az a fajta, aki másnak mutatja magát, mint ami. Ha ötvenöt vagyok, hát ötvenöt vagyok. Én már csak ezt mondom.

– Ötvennyolc, nem, nénikém?

– Csak példaként mondtam – közölte Mrs. Stevens méltóságteljesen.

Audrey befűzte a tűt, a kezét maga elé nyújtva egy pillanatig kritikusan szemlélte a körmeit, aztán nekilátott a varrásnak.

– Vicces ez a dolog Mr. Mark bátyjával. Fura, hogy valaki tizenöt évig nem látja a testvérét. – A lány kényszeredetten felnevetett, majd így folytatta: – Vajon mit csinálnék, ha tizenöt évig nem látnám Joe-t?

– Ahogy ma reggel már mondtam – szólt a nagynénje –, én öt éve vagyok itt, és még soha nem hallottam a bátyjáról. Ezt akkor is kijelenteném mindenki előtt, ha holnap meghalnék. Amióta én itt vagyok, nem járt itt semmiféle fivér.

– Kis híján megállt bennem az ütő, amikor ma a reggelinél beszélt róla. Természetesen nem hallottam, miről volt szó előtte, de amikor bementem… Miért is? Meleg tejet vagy pirítóst vittem? Nos, akkor mindenki a fivéréről beszélt, és Mr. Mark felém fordult, majd azt mondta, hisz ismered a stílusát: „Stevens, a bátyám ma délután meglátogat, három óra körül érkezik. Vezesse be az irodába!” Így mondta. „Igen, uram”, feleltem nyugodtan, pedig még soha életemben nem lepődtem meg ennyire, mivel nem is tudtam, hogy van egy fivére. „A bátyám Ausztráliából”, mondta. Ezt el is felejtettem: Ausztráliából!

– Nos, lehet, hogy Ausztráliában volt – jelentette ki Mrs. Stevens megengedően –, ezt nem tudom megmondani, nem ismerem azt az országot, de azt igenis tudom, hogy itt soha nem járt. Amióta én itt vagyok, nem, és annak már öt éve.

– Csakhogy, nénikém, tizenöt éve nem járt itthon. Hallottam, ahogy Mr. Mark mondta Mr. Cayley-nek. Tizenöt évet felelt, amikor Mr. Cayley arról érdeklődött, mikor járt a fivére utoljára Angliában. Mr. Cayley tudott a létezéséről, hallottam, ahogy mondta Mr. Beverley-nek, de azt nem tudta, mikor járt utoljára Angliában, érted? Szóval ezért kérdezte Mr. Markot.

– Én nem tizenöt évről beszélek, Audrey. Én csak arról az időről beszélhetek, amit tudok, és annak pünkösdkor volt öt éve. Esküszöm, hogy pünkösdtől számítva öt éve nem tette be a lábát a házba. És ha Ausztráliában volt, ahogy mondod, nos, merem állítani, hogy annak is megvolt az oka.

– Miféle oka? – tudakolta Audrey könnyedén.

– Mindegy, milyen oka. Mivel anyád helyett anyád vagyok, amióta szegény édesanyád meghalt, azt mondom neked, lányom, hogy ha egy úriember Ausztráliába megy, annak megvan az oka. És ha tizenöt évig marad Ausztráliában, ahogy Mr. Mark mondja, és ahogy én magam is tudom öt évre visszatekintve, annak is megvan az oka. És egy tisztességes lány nem kérdezi, mi ez az ok.

– Gondolom, bajba került – jegyezte meg Audrey hanyagul. – Azt mondták a reggelinél, hogy féktelen volt. Adósságokat halmozott fel. Örülök, hogy Joe nem ilyen. Tizenöt fontja van a postatakarékban, mondtam már?

Ám aznap délután már nem esett több szó Joe Turnerről. A csengő hangjára Audrey kénytelen volt felállni, immár nem Audrey-ként, hanem Stevensként. Megigazította a főkötőjét a tükör előtt.

– A bejárati ajtó – állapította meg. – Ez ő lesz. „Vezesse az irodába!”, kérte Mr. Mark. Gondolom, nem akarja, hogy a többi hölgy és úr meglássa. Bár most mindannyian golfoznak. Vajon itt marad? Lehet, hogy hozott egy csomó aranyat. Talán hallok valamit Ausztráliáról, mert ha ott bárki tud aranyat szerezni, akkor én mondom, hogy Joe-val…

– Igyekezz, Audrey!

– Megyek már, kedvesem. – Azzal kiment.

Az előtt, aki a forró augusztusi napsütésben felsétált az úton, a Vörös Ház nyitott ajtaja mögött egy kellemesen hívogató hall tárult fel, amelynek már a puszta látványa is hűsítően hatott. Nagy, alacsony mennyezetű, tölgyfa gerendás helyiség volt, krémszínűre festett falakkal és kék függönyös, ólombetétes ablakokkal. Jobbra és balra ajtók vezettek a különféle lakószobákba, ám a belépővel szemben ismét csak nyílászárók voltak, amelyek egy kis füves udvarra néztek, és a nyitott ablakok között szelíden játszadozott a levegő. A széles, alacsony lépcső a jobb oldali fal mentén haladt felfelé, és balra fordulva egy a hall szélességében futó galéria vezetett a hálószobákhoz. Már abban az esetben, ha valaki ott akart maradni éjszakára. Mr. Robert Ablett szándékai ez ügyben még ismeretlenek voltak.

Audrey egy percre megrémült, amikor átvágva az hallon meglátta Mr. Cayley-t, aki szinte észrevétlenül üldögélt az egyik ablak alatt, és olvasott. Semmi ok nem volt arra, hogy ne legyen ott; egy ilyen napon az előcsarnok bizonyára sokkal hűvösebb helyül szolgált, mint a golfpálya, de valahogy olyan kihalt volt a ház azon a délutánon, mintha az összes vendég odakint lett volna, vagy – ami talán a legbölcsebb – a hálószobájában szundikált volna. Mr. Cayley, az uraság unokatestvére meglepte Audrey-t, aki miután halkan felkiáltott a láttán, elpirulva szabadkozott:

– Ó, bocsásson meg, uram, először nem vettem észre!

Erre a férfi felnézett a könyvéből, és rámosolygott. Vonzó mosoly azon a nagy, csúf arcon. Micsoda úriember ez a Mr. Cayley!, gondolta a lány, miközben továbbmenve azon tűnődött, vajon mit csinálna az úr nélküle. Ha például ezt a fivért vissza kellene zsuppolni Ausztráliába, akkor a feladat nagy része Mr. Cayley-re hárulna.

Szóval ez itt Mr. Robert, mondta magában Audrey, meglátva a látogatót.

Utólag azt állította a nagynénjének: bárhol felismerte volna, hogy Mr. Mark bátyja, mindenesetre mindenképpen ezt mondta volna. Valójában azonban meglepődött. Az elegáns kis Mark a takaros, hegyes szakállával és a gondosan pödört bajuszával; az ide-oda szökellő tekintetével, amely bármilyen társaságban folyamatosan egyik emberről a másikra vándorolt, hogy begyűjtsön minden elismerő mosolyt, ha valami jót mondott, minden várakozó pillantást, miközben arra várt, hogy szóhoz jusson; egészen más ember volt, mint ez a durva külsejű, rosszul öltözött gyarmatlakó, aki olyan leereszkedően nézett rá.

– Mr. Mark Abletthez jöttem – morogta, ami már-már fenyegetően hangzott.

Audrey összeszedte magát, és megnyugtatóan rámosolygott. Mindenki számára volt egy mosolya.

– Igen, uram. Már várja önt. Erre szíveskedjen!

– Ó! Szóval tudja, hogy ki vagyok, mi?

– Mr. Robert Ablett?

– Igen, így van. Szóval vár engem, mi? Örülni fog, hogy lát, hm?

– Ha erre szíveskedne, uram – mondta Audrey kimérten.

Balra a második ajtóhoz lépett, és kinyitotta.

– Mr. Robert Ab… – kezdte, aztán elakadt. A szoba üres volt. A mögötte álló férfi felé fordult. – Ha helyet foglalna, uram, megkeresem az uraságot. Tudom, hogy itthon van, mert mondta, hogy ön ma délután érkezik.

– Ó! – A férfi körülnézett a helyiségben. – Mi ez a szoba, hm?

– Az iroda, uram.

– Iroda?

– A szoba, ahol az uraság dolgozik, uram.

– Dolgozik, mi? Ez új. Nem hiszem, hogy valaha is egy szalmaszálat keresztbe tett volna.

– Ahol ír, uram – mondta Audrey méltóságteljesen. Az a tény, hogy Mr. Mark „ír”, bár senki sem tudta, mit, büszkeség tárgya volt a házvezetőnő szobájában.

– Nem vagyok elég jól öltözött a szalonhoz, mi?

– Szólok az uraságnak, hogy megérkezett, uram – mondta Audrey határozottan.

Becsukta az ajtót, és otthagyta a férfit.

Nahát, lesz mit mesélni a néninek! A lánynak zakatolt az agya, átfutva mindazt, amit a férfi mondott, és amit ő felelt neki, ilyeténképpen: „Amint megláttam, azt mondtam magamban…” Nos, kis híján megállt benne az ütő. Úgy tűnik, a szívmegállás állandó fenyegetést jelentett Audrey számára.

Most azonban az volt a legfontosabb, hogy megkeresse a gazdáját. Átvágott a hallon a könyvtárba, bekukkantott, majd kissé bizonytalanul visszatért, és megállt Cayley előtt.

– Ha megkérdezhetem, uram – szólt halk, tiszteletteljes hangon –, meg tudná mondani, hol van az uraság? Mr. Robert megérkezett.

– Micsoda? – nézett fel Cayley a könyvéből. – Ki?

Audrey megismételte a kérdést.

– Nem tudom. Nincs az irodában? Ebéd után kiment a Templomba. Azt hiszem, azóta nem láttam.

– Köszönöm, uram. Akkor megyek a Templomba.

Cayley folytatta az olvasást.

A „Templom” egy téglából épült nyári lak volt a hátsó kertben, úgy háromszáz méterre a háztól. Mark néha itt meditált, mielőtt visszavonult az „irodába”, hogy papírra vesse a gondolatait. A gondolatok nem voltak túl értékesek; ráadásul gyakrabban hangzottak el a vacsoraasztalnál, mint hogy papírra kerültek volna, és többször kerültek papírra, mint nyomtatásba. Ám ez nem akadályozta meg a Vörös Ház urát abban, hogy kissé sértve érezze magát, ha egy látogató nem a kellő tisztelettel kezelte a Templomot, mintha azt a flörtölés és a dohányzás szokásos céljaira emelték volna. Egyszer két vendégét labdázáson kapta ott. Mark akkor nem szólt semmit, csak a szokásosnál kissé enyhébb éllel megkérdezte, hogy nem tudnának-e máshol játszani, ám a szabálysértők soha többé nem kaptak meghívást a Vörös Házba.

Audrey lassan elment a Templomhoz, benézett, majd visszaballagott. Az ördögnek tartozott ezzel az úttal. Az úr talán fent van a szobájában. „Nem elég jól öltözött a szalonhoz?” Nos, nénikém, te jó szemmel néznél valakit piros kendővel a nyakán, nagy, poros csizmában a te szalonodban, és… Hallga! Valaki nyulakra lövöldözik. A néni szereti a finom nyúlhúst hagymamártással. Rémes ez a meleg; Audrey nem mondott volna nemet egy csésze teára. És még valami: Mr. Robert nem marad éjszakára; nincs csomagja. Persze Mr. Mark kölcsönadhatna neki, hat személyre elegendő ruhája van. Audrey bárhol felismerte volna, hogy Mr. Robert Mr. Mark fivére.

Bement a házba. Ahogy a hall felé menet elhaladt a házvezetőnő szobája előtt, az ajtó hirtelen kinyílt, és egy meglehetősen ijedt arc nézett ki rajta.

– Szervusz, Aud! – mondta Elsie. – Audrey az – jelentette be a szobába visszafordulva.

– Gyere be, Audrey! – szólt Mrs. Stevens.

– Mi az? – tudakolta a lány, bekukkantva az ajtón.

– Ó, kedvesem, de megijesztettél! Hol voltál?

– A Templomban.

– Nem hallottál valamit?

– Mit kellett volna hallanom?

– Durranásokat, robbanásokat és más szörnyű dolgokat.

– Ó! – sóhajtott Audrey meglehetősen megkönnyebbülten. – Valaki nyulakra vadászik. Mondtam is magamnak: „A nénikém odavan a finom nyúlhúsért.” Ezt mondtam, és nem lepődnék meg, ha…

– Nyulak! – vágta rá a nagynénje gúnyosan. – Ez bent volt a házban, lányom.

– Úgy bizony – helyeselt Elsie, az egyik cseléd. – Mondtam is Mrs. Stevensnek. Ugye, Mrs. Stevens? Mondtam, hogy ez a házban volt. Ezt mondtam.

Audrey a nagynénjére, majd Elsie-re nézett.

– Gondoljátok, hogy revolver van nála? – kérdezte halkan.

– Kinél? – kérdezte Elsie izgatottan.

– Az Ausztráliából jött fivérénél. Amint megpillantottam, rögtön azt gondoltam: „Te aztán rosszféle vagy.” Ezt mondtam, Elsie. Még mielőtt megszólalt volna. Durva fráter. – A nagynénjéhez fordult. – Szavamra.

– Ha emlékszel, Audrey, én mindig azt mondom, hogy Ausztráliából jött emberrel nem szabad szóba állni. – Mrs. Stevens hátradőlt a székében, és meglehetősen szaporán kapkodta a levegőt. – Akkor sem tenném ki a lábam ebből a szobából, ha százezer fontot fizetnél érte.

– Ó, Mrs. Stevens! – sóhajtott Elsie, aki nagyon szeretett volna öt shillinget egy pár új cipőre. – Én ilyen messzire azért nem mennék, de…

– Na, tessék! – kiáltotta Mrs. Stevens, felegyenesedve ültében. Nyugtalanul füleltek, a két lány ösztönösen közelebb húzódott az asszony székéhez.

Valahol egy ajtót rázogattak, rugdostak, zörgettek.

– Hallgassátok!

Audrey és Elsie rémült tekintettel nézett egymásra.

Egy férfihangot hallottak. Hangosat, dühöset.

– Nyisd ki az ajtót! – kiabálta. – Nyisd ki az ajtót! Azt mondtam, nyisd ki az ajtót!

– Ki ne nyissa! – kiáltotta pánikba esve Mrs. Stevens, mintha az ő ajtaját fenyegették volna. – Audrey! Elsie! Ne engedjétek be!

– A fenébe, nyisd ki az ajtót! – szólalt meg újra a hang.

– Mindannyiunkat meg fognak ölni az ágyunkban – reszketett az asszony. A két lány rémülten húzódott közelebb hozzá, Mrs. Stevens pedig átkarolta őket, és várt.

2
Mr. Gillingham rossz állomáson száll ki

Hogy Mark Ablett unalmas volt-e, vagy sem, az nézőpont kérdése, de azt rögtön kijelenthetjük, hogy soha nem untatta a társaságot a korábbi életéről szóló történetekkel. Akárhogy is, az emberek pletykálnak. Mindig van valaki, aki tudja. Úgy hírlett – és ezt egyébiránt Mark maga mondta –, hogy az apja vidéki lelkész volt. Azt mesélték, hogy Markra kis korában felfigyelt egy környékbeli gazdag, öreg vénkisasszony, a pártfogásába vette, és kifizette az iskolai meg egyetemi tanulmányait. Körülbelül akkor, amikor végzett Cambridge-ben, meghalt az apja, hátrahagyva némi adósságot, figyelmeztetésül a családjának, és rövid prédikációinak köszönhető hírnevét, példaként az utódjának. Úgy tűnik, mind a figyelmeztetés, mind a példa hiábavaló volt. Mark a pártfogójától kapott juttatással Londonba költözött, és – az általános vélekedés szerint – pénzkölcsönzőkkel kötött ismeretséget. A pártfogója és bárki más, aki érdeklődött iránta, azt feltételezte, hogy „ír”, de hogy mit, azokon a leveleken kívül, amelyekben fizetési halasztást kért, soha nem derült ki. A színházakat és a koncerttermeket azonban igen nagy rendszerességgel látogatta, kétségkívül azzal a céllal, hogy a Spectatorban komoly cikkeket írjon az angol színpad hanyatlásáról.

Szerencsére (mármint Mark szemszögéből nézve) pártfogója a harmadik londoni éve alatt meghalt, és minden pénzét ráhagyta. Ettől a pillanattól kezdve élete elvesztette legendás jellegét, és inkább a történelem tárgyává vált. Rendezte számláit a pénzkölcsönzőkkel, másra hagyta az ifjonti kicsapongást, és ezúttal ő maga vált mecénássá. A művészetek pártfogója lett. Nem csak az uzsorások fedezték fel, hogy Mark Ablett többé nem pénzért ír: a szerkesztőknek most már hozzájárulásokat és ingyenebédeket ajánlott; a kiadókkal megállapodásokat kötött egy-egy karcsú kötetre, amelyben a szerző minden költséget fizetett, és lemondott minden jogdíjról; ígéretes fiatal festők és költők vacsoráztak vele; sőt még egy színtársulatot is elvitt turnéra, egyforma bőkezűséggel játszva a házigazdát és a „főnököt”.

Nem olyan volt, mint amit a legtöbben sznobnak neveznek. A sznobot hanyagul olyan emberként definiálják, aki szereti az urakat; óvatosabban pedig, mint a hitvány dolgok hitvány szerelmesét, ami kissé kegyetlen megállapítás lenne a nemességre nézve, amennyiben az első definíció igaz. Marknak kétségtelenül megvoltak a maga hiúságai, de szívesebben találkozott volna egy színész-rendezővel, mint egy gróffal; a Dantéval való barátságáról – már ha ez lehetséges lett volna – szívesebben beszélt volna, mint a herceggel való barátságáról. Ha akarjuk, nevezhetjük sznobnak, de nem a legrosszabb fajtának; csimpaszkodik, de a művészet, nem pedig a társaság uszályába; felfelé kapaszkodik, de a Parnasszusra, nem a Hay Hillre.{1}

Mecenatúrája nem állt meg a művészeteknél. Matthew Cayley-re, egy tizenhárom éves kis unokatestvérre is kiterjedt, akinek körülményei ugyanolyan korlátozottak voltak, mint a sajátjai, mielőtt pártfogója a hóna alá nyúlt. Cayley-t iskolába és Cambridge-be küldte. Indítékai kezdetben kétségtelenül eléggé túlvilágiak voltak; pusztán a feljegyző angyal könyvében lévő számláján kívánta kiegyenlíteni azt a nagylelkűséget, amelyben ő maga oly bőven részesült; kincseket kívánt gyűjteni a mennyben. Ám valószínű, hogy amint a fiú felnőtt, a jövőjét illetően Mark a saját érdekeit éppúgy szem előtt tartotta, mint unokaöcséjét, és a megfelelően képzett, huszonhárom éves Matthew Cayley-t hasznos tulajdonnak tartotta egy az ő helyzetében lévő ember számára, akinek a kedvtelései miatt oly kevés ideje maradt a saját ügyeire.

Cayley akkor, huszonhárom évesen magára vállalta az unokabátyja dolgainak intézését. Ekkorra Mark már megvásárolta a Vörös Házat és a hozzá tartozó jelentős birtokot. Cayley felügyelte a személyzetet. Feladatai meglehetősen sokrétűek voltak. Nem egészen titkár, nem egészen gondnok, nem egészen üzleti tanácsadó, nem egészen társ volt, hanem mind a négyből valamennyi. Mark rátámaszkodott, és Caynek szólította, mivel a körülményeket tekintve joggal tiltakozott a Matthew név ellen. Úgy érezte, Cay mindenekelőtt megbízható ember. Nagydarab, erőteljes állú, szolid fickó, aki nem zavarja felesleges fecsegéssel: áldás egy olyan férfinak, aki a leginkább maga szeret beszélni.

Cayley most huszonnyolc éves volt, de negyvennek látszott, amennyi idős a patrónusa volt. Időről időre sokan vendégeskedtek a Vörös Házban, és Mark – nevezzük ezt kedvességnek vagy hiúságnak, ahogy tetszik – olyan embereket részesített előnyben, akik nem voltak abban a helyzetben, hogy meghálálják a vendégszeretetét. Vegyük szemügyre őket, ahogy sorra megérkeznek ahhoz a reggelihez, amelybe Stevens, a szobalány révén már bepillantást nyerhettünk.

Elsőként Rumbold őrnagy jelent meg, egy magas, ősz hajú, ősz bajuszú, hallgatag férfi, aki övvel összefogott tweedkabátot és szürke flanelnadrágot viselt, a nyugdíjából élt, és természettudományi cikkeket írt az újságokba. Megvizsgálta a tálalón álló tálakat, elővigyázatosan a kedgeree{2} mellett döntött, és nekilátott. Mire megérkezett a következő vendég, már át is tért a kolbászra. Ez Bill Beverly volt, egy vidám fiatalember, fehér flanelnadrágban és zakóban.

– Jó reggelt, őrnagy! – mondta belépve. – Hogy van a köszvénye?

– Ez nem köszvény – közölte az őrnagy mogorván.

– Hát akkor akármi.

Az őrnagy felmordult.

– Reggelinél igyekszem udvarias lenni – folytatta Bill, és jókora adagot szedett magának a zabkásából. – A legtöbb ember rendkívül goromba. Ezért érdeklődtem. De ne válaszoljon, ha titok! Kávét? – tette hozzá, miközben töltött magának egy csészével.

– Nem, köszönöm. Soha nem iszom, amíg be nem fejeztem az evést.

– Nagyon helyes, őrnagy, csak illendőségből kérdeztem. – Leült a másik férfival szemben. – Nos, jó időnk van a játékhoz. Átkozottul forró napunk lesz, de ez Bettyvel pont nekünk kedvez. Az ötödik lyuknál magát elkezdi majd zavarni a régi sebesülése, amit még a negyvenhármas határ menti csetepatéban szerzett, a nyolcadiknál darabokra hullik a mája, amit a hosszú évek curryfogyasztása tett tönkre, a tizenkettediknél…

– Ó, fogja már be a száját, maga szamár!

– Nos, én csak figyelmeztetem. Jó reggelt, Miss Norris! Épp most mondtam el az őrnagynak, hogy mi fog történni magukkal ma délelőtt. Szüksége van segítségre, vagy inkább magának szed?

– Kérem, ne álljon fel! – mondta Miss Norris. – Majd én kiszolgálom magam. Jó reggelt, őrnagy! – mosolygott kedvesen a férfira. Az őrnagy bólintott.

– Jó reggelt! Meleg lesz.

– Ahogy épp mondtam neki – kezdte Bill –, ez az, ahol… Hahó, itt van Betty! Jó reggelt, Cayley!

Betty Calladine és Cayley együtt léptek be. Betty Mrs. John Calladine-nak, a festő özvegyének tizennyolc éves lánya volt, aki ez alkalommal a háziasszony szerepét töltötte be Mark házában. Ruth Norris komolyan vette magát színésznőként, a szabadsága alatt pedig komolyan vette magát golfjátékosként. Mindkettőben meglehetősen jó volt. Sem a Színpadi Társaság{3}, sem Sandwich{4} nem töltötte el félelemmel.

– Igaz is, a kocsi fél tizenegykor érkezik – mondta Cayley, felnézve a leveleiből. – Ott ebédelnek, és rögtön utána visszatérnek. Rendben?

– Nem értem, miért ne lehetne két kört játszani – jegyezte meg Bill reménykedve.

– Délután túl meleg van – mutatott rá az őrnagy. – Érjünk vissza kényelmesen a teára!

Ekkor lépett be Mark. Általában ő érkezett utolsónak. Üdvözölte a többieket, és leült egy pirítóssal meg teával. A reggeli nem az ő étkezése volt. A többiek halkan csevegtek, miközben ő a leveleit olvasta.

– Jóságos ég! – kiáltott fel hirtelen.

A fejek ösztönösen feléje fordultak.

– Elnézést kérek, Miss Norris. Bocsáss meg, Betty!

Miss Norris elnézően mosolygott. Ezt gyakran szerette volna ő maga is kimondani, különösen a próbákon.

– Szavamra, Cay! – Mark bosszúsan, értetlenül a homlokát ráncolta. Felemelt egy levelet, és megrázta. – Mit gondolsz, kitől jött ez?

Cayley az asztal másik végén megvonta a vállát. Honnan tudhatta volna?

– Roberttől – közölte Mark.

– Roberttől? – Cayley-t nehéz volt meglepni. – És?

– Te könnyen mondod azt, hogy „és?” – csattant fel Mark bosszúsan. – Ma délután idejön.

– Azt hittem, Ausztráliában van, vagy hol.

– Hát persze. Én is azt hittem. – Mark Rumboldra nézett. – Magának vannak testvérei, őrnagy?

– Nincsenek.

– Akkor fogadja meg a tanácsomat, és ne is legyenek!

– Már nem valószínű – mutatott rá az őrnagy.

Bill elnevette magát.

– De hiszen magának nincsenek testvérei, Mr. Ablett – jegyezte meg Miss Norris udvariasan.

– Egy van – közölte Mark komoran. – Ha időben visszaér, ma délután találkozhat vele. Valószínűleg kölcsönkér magától öt fontot. Ne adjon neki!

Mindenki kissé kényelmetlenül érezte magát.

– Nekem van egy bátyám – szólt Bill segítőkészen –, de mindig én kérek kölcsön tőle.

– Pont mint Robert – bólintott Mark.

– Mikor járt utoljára Angliában? – kérdezte Cayley.

– Úgy tizenöt évvel ezelőtt, nem? Persze te akkor még kisfiú voltál.

– Igen, emlékszem, hogy egyszer láttam akkoriban, de nem tudtam, azóta visszajött-e.

– Nem. Tudomásom szerint nem. – Mark, szemlátomást még mindig feldúltan, visszatért a leveléhez.

– Személy szerint úgy gondolom – jegyezte meg Bill –, hogy a rokonok komoly problémát jelentenek.

– De mégis – mondta Betty kissé merészen –, elég jó móka lehet egy csontváz a szekrényben.

Mark homlokráncolva pillantott fel.

– Ha szerinted jó móka, akkor átadom neked, Betty. Ha olyan, mint régen volt, és amilyennek az a néhány levele mutatja… Nos, Cay tudja.

Cayley felmordult.

– Csak annyit tudok, hogy az ember nem kérdezősködik róla.

Talán célzásnak szánta a túl kíváncsi vendégeknek, hogy ne tegyenek fel több kérdést, vagy emlékeztetőnek a házigazda számára, hogy ne beszéljen túl szabadon idegenek előtt, bár úgy hangzott, mintha csupán egy egyszerű ténymegállapítás lenne. Ám a témát ejtették, hogy a közelgő golfmeccs sokkal izgalmasabb tárgya váltsa fel. Mrs. Calladine a játékosokkal tartott a kocsin, hogy egy régi barátjánál ebédeljen, aki a golfpálya közelében lakott, Mark és Cayley pedig otthon maradt ügyeket intézni. Úgy tűnik, az „ügyek” közé immár egy tékozló testvér is besorolódott. De ettől még a négyesnek nem kellett kevésbé élveznie a játékot.

Körülbelül akkortájt, amikor az őrnagy – bármilyen okból is – a tizenhatosnál elszúrta az ütést, Mark és az unokaöccse pedig a Vörös Házban intézte az ügyeit, egy vonzó, Antony Gillingham nevű úriember felmutatta a jegyét a woodhami állomáson, és a faluba vezető útról érdeklődött. Miután megkapta az útbaigazítást, az állomásfőnöknél hagyta a bőröndjét, és komótosan elindult. Ő fontos személy ebben a történetben, úgyhogy jó, ha tudunk róla valamit, mielőtt elengedjük. Állítsuk meg a dombtetőn valami ürüggyel, és vegyük alaposan szemügyre!

Az első dolog, amire rájövünk, hogy ő jobban figyel, mint mi. Tiszta, borotvált arca fölött – amilyet általában a haditengerészethez szoktak kötni – szürke szempár csillog, amely mintha személyünk minden részletét magába szívná. Idegenek számára ez a tekintet elsőre szinte riasztó, amíg rá nem jönnek, hogy a férfi gondolatai nagyon gyakran máshol járnak; hogy a pillantását úgyszólván őrségben hagyja, amíg ő maga egy másik gondolatmenetet követ. Ezt persze sokan megteszik, amikor például valakivel beszélgetve egy másikat próbálnak kihallgatni, ám őket elárulja a tekintetük. Antonyt az övé soha.

Ez a szempár már sok mindent látott a világból, bár nem tengerészként. Amikor a fiatalember huszonegy éves korában hozzájutott az anyja pénzéhez, évi négyszáz fonthoz, az öreg Gillingham felnézett az Állattenyésztők Lapjából, és megkérdezte tőle, mit fog csinálni.

– Világot látok – felelte Antony.

– Nos, küldj majd egy sort Amerikából vagy onnan, ahová eljutsz!

– Rendben – bólintott Antony.

Az öreg Gillingham visszatért az újságjához. Antony a fiatalabb fiú volt, és alapjában véve nem érdekelte úgy az apját, mint bizonyos más családok másodszülöttjei, Champion Birketé például. Csakhogy Champion Birket a legjobb Hereford bika volt, amelyet az öreg valaha tenyésztett.

Antonynak azonban nem állt szándékában Londonnál messzebb menni. A világlátás számára azt jelentette, hogy nem országokat, hanem embereket akar látni, méghozzá a lehető legtöbb szemszögből. Londonban mindenféle ember akad, ha valaki tudja, hogyan nézze őket. Így hát Antony figyelte őket, különböző furcsa szögekből: az inas, az újságíró, a pincér, a bolti eladó nézőpontjából. Az évi négyszáz font biztosította függetlenséggel a háta mögött ezt rendkívül élvezte. Soha nem maradt hosszú ideig egy állásban, és általában azzal zárta le a hellyel való kapcsolatát, hogy – felrúgva az úr és a szolga közötti etikettet – pontosan megmondta a munkaadójának, mit gondol róla. Nem okozott számára nehézséget új állást találni. Tapasztalat és ajánlólevél helyett a személyiségét és egy fogadást ajánlott fel. Az első hónapban nem kért fizetést, és ha a munkaadója elégedett volt vele, a második hónapban a dupláját kérte. Mindig megkapta a kétszeres bért.

Most harmincéves volt. Woodhambe nyaralni jött, mert megtetszett neki az állomás kinézete. A jegye feljogosította arra, hogy továbbutazzon, de mindig is szerette azt tenni, amihez kedve volt. Woodham vonzotta, és volt nála egy bőrönd, a zsebében pedig pénz. Miért ne szállt volna le?

A George fogadósnéja szívesen elszállásolta, és megígérte, hogy a férje még aznap délután elmegy a poggyászáért.

– És gondolom, szeretne ebédelni is, uram.

– Igen, de ne fáradjon vele! Jó lesz bármilyen hideg étel, amije van.

– Mit szólna marhahúshoz, uram? – kérdezte az asszony, mintha százféle hús közül választhatott volna, és a legjobbat kínálná neki.

– Az remek lesz. És egy korsó sör.

Épp az ebédjét fogyasztotta, amikor bejött a fogadós, hogy a poggyászról érdeklődjön. Antony rendelt még egy korsó sört, és hamarosan beszélgetésbe elegyedtek.

– Jó szórakozás lehet egy vidéki fogadót vezetni – mondta, arra gondolva, hogy ideje lenne egy újabb hivatást kipróbálnia.

– Nem tudom, mi az a szórakozás, uram. Megélhetésünk van belőle, és egy kicsit több is.

– Ráférne magára egy kis vakáció – nézett Antony elgondolkodva a férfira.

– Vicces, hogy ezt mondja – mosolygott a fogadós. – Egy másik úriember, aki a Vörös Házból jött, tegnap este épp ugyanezt javasolta. Felajánlotta, hogy átveszi a helyemet. – A férfi dörgő hangon felnevetett.

– A Vörös Házból? Nem a stantoni Vörös Házról van szó?

– De igen, uram. Stanton a következő állomás Woodham után. A Vörös Ház körülbelül másfél kilométerre van innen. Mr. Ablett tulajdonában van.

Antony kivett a zsebéből egy levelet. A feladó helyén a Vörös Ház, Stanton állt, az aláírás pedig Billtől származott.

A jó öreg Bill!, mormolta magában. Jól megy sora.

Antony két évvel korábban találkozott Bill Beverley-vel egy dohányboltban. Gillingham állt a pult egyik oldalán, Mr. Beverley pedig a másikon. Volt valami Billben – talán a fiatalsága és frissessége –, ami vonzotta Antonyt, és amikor megrendelte a cigarettát, és megadta a címet, ahová küldeni kellett, eszébe jutott, hogy egyszer egy vidéki házban találkozott Beverley egyik nagynénjével. Beverley-vel nem sokkal később egy étteremben futott össze újra. Mindketten estélyi öltözéket viseltek, ám másképp használták a szalvétát, és Antony volt az udvariasabb kettejük közül. Billt azonban még mindig kedvelte. Ezért az egyik vakációján, amikor épp munka nélkül volt, egy közös barátja révén elintézte, hogy bemutassák őket egymásnak. Beverley kissé megdöbbent, amikor emlékeztette a korábbi találkozásaikra, azonban a kellemetlen érzés hamar elmúlt, és gyorsan bizalmas viszony alakult ki közöttük. Bill általában „kedves őrültnek” szólította, amikor történetesen írt neki.

Antony úgy döntött, hogy ebéd után átsétál a Vörös Házba, és felkeresi barátját. Miután szemügyre vette a szobáját, amely nem egészen annak a levendulaillatú hálószobának bizonyult, amely az ember képzeletében él a vidéki fogadókról, de kellően tiszta volt, és kényelmes, elindult a mezőkön át.

Ahogy a kocsiúton megközelítette a ház régi, vörös téglából épült homlokzatát, méhek döngicséltek lustán a virágágyásokban, a szilfák tetején galambok turbékoltak. A távoli pázsitról fűnyíró zúgása hallatszott, a legpihentetőbb vidéki hang…

A hallban pedig egy férfi dörömbölt egy zárt ajtón, és azt kiabálta: „Nyisd ki az ajtót! Mondom, nyisd ki az ajtót!”

– Hahó! – szólt Antony csodálkozva.

3
Két férfi és egy holttest

A hangra Cayley hirtelen körülnézett.

– Segíthetek? – kérdezte Antony udvariasan.

– Valami történt – magyarázta Cayley zihálva. – Lövést hallottam… Valamit, ami lövésnek hangzott. A könyvtárban voltam. Egy hangos csattanást, nem tudtam, mi lehet az. És az ajtó be van zárva. – Újra megrázta a kilincset. – Nyisd ki az ajtót! – kiáltotta. – Szavamra, Mark, mi az? Nyisd ki az ajtót!

– De hát biztosan szándékosan zárta be – vélte Antony. – Akkor miért nyitná ki csak azért, mert maga erre kéri?

Cayley zavartan nézett rá. Aztán visszafordult az ajtó felé.

– Be kell törnünk – mondta, nekivetve a vállát. – Segítsen!

– Nincs ablaka?

Cayley értetlenül nézett rá.

– Ablak? Ablak?

– Sokkal könnyebb betörni egy ablakot – magyarázta mosolyogva Antony. Rendkívül higgadtnak és összeszedettnek tűnt, ahogy ott állt a hallban a sétabotjára támaszkodva, és kétségkívül arra gondolt, hogy mindez nagy hűhó semmiért. Csakhogy ő nem hallotta a lövést.

– Ablak, hát persze! Micsoda idióta vagyok!

Eliramodott Antony mellett, és kirohant a kocsifelhajtóra. Antony követte. Végigfutottak a ház előtt, egy ösvényen balra, majd ismét balra, át a füvön, Cayley elöl, Antony szorosan mögötte. Cayley hirtelen átnézett a válla fölött, és megállt.

– Itt – mondta.

A bezárt szoba ablakához értek, egy franciaablakhoz, amely a ház mögött elterülő pázsitra nyílt. Ám most zárva volt. Antony akaratlanul is megborzongott az izgalomtól, amikor Cayley példáját követve az üveghez szorította az orrát. Most először tűnődött el azon, hogy vajon tényleg revolverlövés dördült-e el ebben a titokzatos szobában. Az ajtó túloldaláról az egész rendkívül abszurdnak és melodramatikusnak tűnt. De ha volt egy lövés, miért ne lehetne még kettő – azokra az óvatlan bolondokra, akik orrukat az ablaküveghez nyomva szinte maguk kérik.

– Istenem, látja ezt? – kérdezte Cayley remegő hangon. – Ott lent. Nézze!

A következő pillanatban Antony meglátta. Egy férfi feküdt a padlón a szoba túlsó végében, háttal nekik. Egy férfi? Vagy egy férfi holtteste?

– Ki az? – kérdezte.

– Nem tudom – suttogta a másik.

– Nos, jobb, ha bemegyünk és megnézzük. – Antony szemügyre vette az ablakot. – Szerintem, ha a vállával nekiveselkedik ott, ahol a két szárny összeér, engedni fog. Különben be kell rúgnunk az üveget.

Cayley szó nélkül nekifeszült. Az ablak engedett, és bejutottak a szobába. Cayley odasietett a holttesthez, és térdre ereszkedett mellette. Egy pillanatig habozni látszott, aztán nagy erőfeszítéssel a vállára tette a kezét, és megfordította.

– Hála istennek! – motyogta, és visszaengedte a testet.

– Ki az? – tudakolta Antony.

– Robert Ablett.

– Ó! – mondta Antony. – Azt hittem, Marknak hívják – tette hozzá, inkább csak magának, mint a másiknak címezve.

– Igen, Mark Ablett itt lakik. Robert a fivére. – Cayley megborzongott. – Attól tartottam, hogy Mark az.

– Mark is itt volt a szobában?

– Igen – felelte Cayley szórakozottan. Aztán, mintha hirtelen nehezményezte volna ezeket a kérdéseket egy idegentől: – Maga kicsoda?

Ám Antony már a bezárt ajtóhoz lépett, és a kilincset próbálgatta.

– Gondolom, zsebre tette a kulcsot – mondta, visszatérve a holttesthez.

– Ki?

Antony megvonta a vállát.

– Aki ezt tette, legyen az bárki – felelte a földön fekvő férfira mutatva. – Meghalt?

– Segítsen! – mondta Cayley egyszerűen.

A hátára fordították a holttestet, összeszedve a bátorságukat, hogy szemügyre vegyék. Robert Ablettet a szeme között lőtték meg. Nem volt kellemes látvány, és Antony a rémület mellett hirtelen szánalmat érzett a mellette álló férfi iránt, és bűntudatot a saját hanyag, könnyed viselkedése miatt, amellyel az ügyet kezelte. De hát az ember mindig azt hiszi, hogy ilyen dolgok nem történnek, csakis másokkal. Nehéz volt rögtön elhinni ennek az ellenkezőjét, amikor épp ővele esett meg.

– Jól ismerte? – tudakolta halkan. Úgy értette, hogy kedvelte-e.

– Nemigen. Mark az unokabátyám. Úgy értem, Mark az a fivér, akit jobban ismerek.

– Az unokatestvére?

– Igen. – Cayley tétovázott kicsit, majd azt kérdezte: – Meghalt? Gondolom, igen. Megtenné… Tudja, mi ilyenkor a teendő? Talán jobb, ha hozok egy kis vizet.

A bezárt ajtóval szemben volt egy másik ajtó, amely – amint azt Antony majd maga is felfedezi – egy folyosóra vezetett, ahonnan két másik szoba nyílt. Cayley belépett a folyosóra, és kinyitotta a jobb oldali ajtót. Az iroda ajtaja, amelyen kiment, nyitva maradt. A rövid folyosó végén lévő ajtó zárva volt. A holttest mellett térdelve Antony a tekintetével követte Cayley-t, és miután eltűnt a fiatalember, pillantása a folyosó üres falán pihent, noha nem volt tudatában annak, hogy mit néz, mert gondolatban a másik férfi mellett volt, együttérzett vele.

Nem mintha a víz bármit is használna egy halottnak, mondta magában, de az érzés, hogy az ember tesz valamit, amikor nyilvánvalóan nincs mit tenni, komoly vigaszt jelent.

Cayley visszatért az irodába. Egyik kezében egy szivacsot tartott, a másikban zsebkendőt. Antonyra nézett. Az bólintott. Cayley motyogott valamit, és letérdelt, hogy megmossa a halott arcát. Aztán ráterítette a zsebkendőt. Antonynak kis sóhaj hagyta el a száját, a megkönnyebbülés sóhaja.

Felálltak, és egymásra néztek.

– Ha bármiben a segítségére lehetek – mondta Antony –, kérem, tudassa velem!

– Ez nagyon kedves magától. Bőven lesz tennivaló. Rendőrség, orvosok… nem is tudom. De ne hagyja, hogy visszaéljek a kedvességével! Sőt, bocsánatot kellene kérnem, amiért már eddig is ily mértékben igénybe vettem.

– Beverley-hez jöttem. Régi barátom.

– Elment golfozni. Hamarosan itt lesz. – Majd mintha csak most döbbent volna rá: – Mindjárt itt lesznek mindannyian.

– Itt maradok, ha tudok segíteni.

– Megkérem. Tudja, itt nők is vannak. Elég fájdalmas lesz. Ha megtenné… – Cayley habozott, és félénken rámosolygott Antonyra, ami szánalmas volt egy ilyen termetes és magabiztos férfitól. – Csak az erkölcsi támogatását kérem. Az is sokat számít.

– Természetesen. – Antony visszamosolygott rá, és vidáman így folytatta: – Nos, akkor azzal kezdem, hogy javaslom: hívja fel a rendőrséget.

– A rendőrséget? I-igen. – Cayley kételkedve nézett a másik férfira. – Gondolom…

Antony nem kertelt.

– Nézze, Mr…

– Cayley. Mark Ablett unokatestvére vagyok. Itt lakom vele.

– Az én nevem Gillingham. Elnézést, már korábban be kellett volna mutatkoznom. Nos, Mr. Cayley, a színlelés nem segít. Itt van egy ember, akit lelőttek… Nos, valaki lelőtte.

– Talán saját magát lőtte le – motyogta Cayley.

– Igen, megtehette, de nem ő volt. Vagy ha mégis, akkor valaki más is itt tartózkodott a szobában, és az a valaki most nincs itt. És ez a valaki elvitt magával egy revolvert. Nos, a rendőrségnek lenne ezzel kapcsolatban néhány kérdése, nemdebár?

Cayley hallgatott, és a földet bámulta.

– Ó, tudom, mire gondol, és higgye el, együttérzek magával, de nem viselkedhetünk úgy, mint a gyerekek! Ha az unokatestvére, Mark Ablett itt volt ezzel az emberrel – mutatott a holttestre – a szobában, akkor…

– Ki mondta, hogy itt volt? – kapta fel Cayley a fejét.

– Maga.

– Én a könyvtárban voltam. Mark bejött ide, de lehet, hogy ki is ment. Én nem tudok semmit. Lehet, hogy valaki más is bejött…

– Igen, igen – mondta Antony türelmesen, mintha egy kisgyerekkel beszélne. – Maga ismeri az unokafivérét, én nem. Egyezzünk meg abban, hogy neki semmi köze hozzá! De valaki volt a szobában, amikor ezt az embert lelőtték, és… nos, erről értesíteni kell a rendőrséget. Nem gondolja, hogy… – A telefonra nézett. – Vagy inkább csináljam én?

Cayley megvonta a vállát, és odament a készülékhez.

– Én, ööö… körülnézhetek egy kicsit? – biccentett Antony a nyitott ajtó felé.

– Ó, csak tessék! Igen. – Cayley leült, és magához húzta a telefont. – Elnézőnek kell lennie velem, Mr. Gillingham. Tudja, én már nagyon régóta ismerem Markot. De természetesen teljesen igaza van, és ostobán viselkedem. – Felemelte a kagylót.

Tegyük fel, hogy az „irodával” való első ismerkedés céljából a hallból lépünk be azon az ajtón, amely most zárva van, de amelyet a kényelmünk érdekében varázslatos módon kinyitottak számunkra. Ahogy az ajtóban állunk, a szoba hosszában jobbra és balra húzódik; pontosabban csak jobbra, mert a bal oldali fal szinte karnyújtásnyira van tőlünk. Közvetlenül velünk szemben, mintegy négy és fél méterre található az a másik ajtó, amelyen Cayley néhány perccel ezelőtt kiment, majd visszatért. A jobb oldali falon, tőlünk kilenc méterre van a franciaablak. Átvágva a szobán és kilépve a szemközti ajtón egy folyosóra jutunk, ahonnan két szoba nyílik. A jobb oldali, amelyikbe Cayley bement, kevesebb mint fele olyan hosszú, mint az iroda, egy kicsi, négyzet alakú helyiség, amelyet valamikor nyilvánvalóan hálószobaként használtak. Az ágy már nincs ott, de a sarokban van egy mosdókagyló hideg és meleg vízzel, valamint székek, egy-két szekrény és egy komód. Az ablak ugyanarra néz, mint a szomszédos szoba franciaablaka, de aki innen kinéz, annak jobbra elzárja a kilátást az iroda külső fala, amely hosszabb lévén, négy és fél méterrel beljebb nyúlik a gyepbe.

A hálószoba másik oldalán lévő helyiség egy fürdő. A három szoba együtt tulajdonképpen egyfajta privát lakosztályt alkot; talán az előző tulajdonos idejében egy rokkant használhatta, aki nem tudta leküzdeni az emeletre vezető lépcsőt, Mark azonban a nappali kivételével nem vette igénybe. Az biztos, hogy soha nem aludt a földszinten.

Antony vetett egy pillantást a fürdőre, majd beballagott a hálószobába, abba a helyiségbe, ahová Cayley is bement. Az ablak nyitva volt; kinézett az alatta elterülő gondozott pázsitra meg a mögötte húzódó békés parkra, és mély sajnálatot érzett mindennek a tulajdonosa iránt, aki most ilyen gyászos ügybe keveredett.

Cayley szerint Mark tette, morfondírozott magában Antony. Ez nyilvánvaló. És megmagyarázza, miért pazarolt annyi időt a fiatalember az ajtón való dörömbölésre. Miért próbált volna meg betörni egy zárat, amikor sokkal könnyebb betörni egy ablakot? Persze lehet, hogy csak elvesztette a fejét. Másrészt viszont elképzelhető, hogy… nos, talán esélyt akart adni az unokafivérének a menekülésre. Ugyanez a helyzet a rendőrséggel, és ó, sok minden mással is. Példának okáért miért kerültük meg az egész házat, hogy eljussunk az ablakig? Biztosan nyílik egy hátsó kijárat is a hallból. Később ennek utána kell néznem.

Antony, mint látható, korántsem vesztette el a fejét.

Lépések hallatszottak a folyosón, és ahogy megfordult, Cayley-t látta meg az ajtóban. Egy pillanatig csak nézte a férfit, miközben feltett magának egy kérdést. Elég furcsa kérdés volt. Azt kérdezte magától, miért van nyitva az ajtó.

Nos, nem egészen azt, hogy miért van nyitva az ajtó; azt elég könnyen meg lehetett magyarázni. De miért várta, hogy zárva legyen? Nem emlékezett rá, hogy becsukta volna, de valamiért mégis meglepte, hogy most nyitva van, hogy Cayley épp belép rajta a szobába. Valami tudat alatt dolgozott az agyában, ami azt súgta neki, hogy ez meglepő. Miért?

Egyelőre elrakta a kérdést az elméje egy szegletébe; a választ majd később keresi meg. Olyan elméje volt, amely csodálatosan megőrizte a dolgokat. Úgy tűnt, hogy minden, amit látott vagy hallott, megfelelő benyomást kelt valahol az agyában; gyakran anélkül, hogy ennek tudatában lenne, és ezek a fényképszerű benyomások mindig ott voltak készenlétben, amikor tovább akart foglalkozni velük.

Cayley odalépett mellé az ablakhoz.

– Telefonáltam – közölte. – Küldenek egy felügyelőt vagy valakit Middlestonból, valamint a helyi rendőrséget és az orvost Stantonból. – Megvonta a vállát. – Most már benne vagyunk.

– Milyen messze van Middleston? – Ez volt az a város, ahová Antony aznap reggel, mindössze hat órája jegyet váltott. Most nagyon abszurdnak tűnt a gondolat.

– Körülbelül harminc kilométerre. Az emberek hamarosan visszatérnek.

– Beverley és a többiek?

– Igen. Gondolom, azonnal el akarnak majd utazni.

– Jobb is, ha így tesznek.

– Igen. – Cayley egy darabig hallgatott, aztán megkérdezte: – A közelben szállt meg?

– A George-ban, Woodhamben.

– Ha egyedül van, itt is megszállhatna. Tudja – folytatta Cayley feszengve –, itt kell lennie a… halottszemle miatt… meg ilyesmi. Ha felajánlhatom az unokatestvérem vendégszeretetét az ő…  úgy értem, ha nem… ha tényleg…

Antony sietve félbeszakította, köszönettel elfogadva a meghívást.

– Akkor jó. Talán Beverley is marad, ha a maga barátja. Rendes fickó.

Abból, amit Cayley mondott és amit vonakodott elmondani, Antony számára kiderült, hogy Mark volt az utolsó, aki élve látta a bátyját. Ebből nem következett, hogy Mark Ablett a gyilkos. A revolverek véletlenül is elsülnek, és ha már elsültek, az emberek elveszítik a fejüket, és elmenekülnek, mert attól félnek, hogy nem hiszik el a történetüket. Mindazonáltal, amikor az emberek elmenekülnek, akár ártatlanul, akár bűntudatból, nem lehet nem elgondolkodni azon, hogy merre mentek.

– Gondolom, erre ment – mondta ki hangosan Antony, kinézve az ablakon.

– Kicsoda? – kérdezte Cayley konokul.

– Nos, akárki is volt az – felelte Antony magában mosolyogva. – A gyilkos. Vagy, mondjuk, aki bezárta az ajtót, miután Robert Ablettet megölték.

– Nem is tudom.

– Nos, hogyan másképp tudott volna elmenekülni? Nem mehetett ki a szomszéd szobában lévő ablakon, mert az zárva volt.

– Ez nem furcsa?

– Nos, először azt hittem, de… – Az előreugró falra mutatott a jobb oldalon. – Látja, ha itt mászik ki valaki, rejtve van a ház többi részétől, és elég közel a bokrokhoz. Ha a franciaablakon lép ki, gondolom, sokkal inkább látható. A háznak abból a fertályából – intett jobb felé –, a nyugati, nos, majdnem északnyugati részből, ahol a konyha van, senki nem láthatja. Ó, igen! Akárki is volt az, ismerte a házat, és nagyon helyesen ezt az ablakot választotta. Azonnal bent lehetett a bokrok között.

Cayley elgondolkodva nézett rá.

– Nekem úgy tűnik, Mr. Gillingham, hogy maga elég jól ismeri a házat ahhoz képest, hogy most jár itt először.

Antony felnevetett.

– Ó, hát, tudja, észreveszek dolgokat! Így születtem. De ugye igazam van abban, hogy miért menekült az illető errefelé?

– Igen, azt hiszem, igaza van. – Cayley a bokrok felé fordította a tekintetét. – Szeretne most ott észrevenni ezt-azt? – intett a fejével abba az irányba.

– Azt hiszem, ezt inkább hagyjuk a rendőrségre – felelte Antony szelíden. – Ez… nos, nem kell sietni.

Cayley halkan felsóhajtott, mintha a válaszra várva visszatartotta volna a levegőt, és most újra fellélegezhetett volna.

– Köszönöm, Mr. Gillingham – mondta.

{1} Londoni privát klub. – A ford.

{2} Indiai eredetű, főtt rizsből, füstölt halból, főtt tojásból álló fogás. – A ford.

{3} 1899-ben alapított, korlátozott tagsággal rendelkező angol színházi társaság, amely új és kísérleti darabok vasárnapi magánelőadásait szervezte. – A ford.

{4} Golfpálya a délkelet-angliai Kentben. – A ford.