MARK WOLYNN

ÖRÖKÖLT
CSALÁDMINTÁK

FÉLELMEK, ÉRZÉSEK ÉS VISELKEDÉSMINTÁK,
MELYEKET A TUDTUNKON KÍVÜL ÁTVETTÜNK

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Mark Wolynn / It Didn't Start with You

Viking, an imprint of Penguin Random House LLC, USA, 2016

A mű az Édesvíz Kiadó gondozásában először 1994-ben jelent meg azonos címmel.

Az Édesvíz könyvek a GLB Könyvkiadó Kft. gondozásában jelennek meg.

Fordította

Kovács Zsuzsa

Szerkesztette

Mobile Network System Kft.

Copyright © Mark Wolynn, 2016

Hungarian translation © Kovács Zsuzsa, 2017

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2026

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2026

Diagrams by Spring Hoteling

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 9789636303419

Tartalom

Bevezetés: A félelem titkos nyelvezete

I. rész
A családi trauma hálója

1. fejezet: Elveszett és fellelt traumák

2. fejezet: Közös családi történet három generációban: a családi test

3. fejezet: A családi elme

4. fejezet: Az alapnyelvezeti megközelítés

5. fejezet: Négy tudat alatti motívum

II. rész
Az alanyelvezet-térkép

6. fejezet: Az alappanasz

7. fejezet: Az alapleírás

8. fejezet: Az alapmondat

9. fejezet: Az alaptrauma

III. rész
Az összekapcsolás módozatai

10. fejezet: A felismeréstõl a beépülésig

11. fejezet: A szeparáció alapnyelvezete

12. fejezet: A kapcsolatok alapnyelvezete

13. fejezet: A siker alapnyelvezete

14. fejezet: Alapnyelvezet-gyógyítás

Köszönetnyilvánítás

Szavak és kifejezések jegyzéke

A függelék: A család történetére vonatkozó kérdések listája

B függelék: A korai traumával kapcsolatos kérdések

Jegyzetek

A szüleimnek, Marvin Wolynn-nak
és Sandra Lazier Wolynn Millernek.
Nagyon hálás vagyok mindenért, amit tőletek kaptam.

„Aki kifelé figyel, álmodik; aki befelé figyel, felébred.”

CARL GUSTAV JUNG

BEVEZETÉS:

A félelem titkos nyelvezete

„Sötét időben látni kezd a szem…”

THEODORE ROETHKE: Sötét időben{1}

Ez a könyv egy olyan küldetés eredménye, amely körbevezetett engem a világon, vissza a gyökereimhez, és olyan pályára terelt, amilyenről nem is álmodtam, amikor útnak indultam. Több mint húsz évig dolgoztam depresszióval, szorongással, krónikus betegségekkel, fóbiákkal, kényszeres gondolatokkal, PTSD-vel és egyéb bénító rendellenességekkel küszködő emberekkel. Sokan csüggedten és elkedvetlenedve érkeztek hozzám, miután éveken át hiába jártak terápiára, szedtek gyógyszert, és vállaltak különféle orvosi beavatkozásokat, hogy kiderítsék tüneteik forrását, és csillapítsák szenvedésüket.

Tapasztalataim, tanulmányaim és klinikai gyakorlatom eredményeképpen rájöttem, hogy a válasz nem feltétlenül a hozzám fordulók életében, hanem talán a szüleik, a nagyszüleik vagy akár a dédszüleik történetében keresendő. A legújabb tudományos kutatások, amelyek ma már széles körű érdeklődésre tarthatnak számot, szintén azt sugallják, hogy a traumák hatásai egyik generációról a másikra szállhatnak. Ezt a „hagyatékot” nevezik örökölt családi traumának, és egyre több bizonyíték utal rá, hogy valóban létező jelenséggel állunk szemben. A fájdalom nem mindig oszlik el magától, s nem feltétlenül csökken az idővel. Előfordulhat, hogy az eredeti személy, aki a traumát elszenvedte, már elhunyt, és története évek óta feledésbe merült, élettapasztalatai, emlékei és fizikai érzékletei azonban töredékesen tovább élnek, mintha a múltból előnyúlva feloldást keresnének a ma élők testében és lelkében.

A kezedben tartott könyvben a San Franciscó-i Family Constellation Institute igazgatójaként a saját praxisomban tett empirikus megfigyeléseim, valamint az idegtudomány, az epigenetika és a nyelvtudomány területein elért legújabb eredmények szintézisét olvashatod. A kötet tükrözi továbbá a Bert Hellingerrel végzett szakmai gyakorlatomat; az elismert német pszichoterapeuta családterápiás megközelítése az örökölt családi trauma több generációra tett pszichológiai és fizikai hatásaival foglalkozik.

E könyv nagy része az örökölt családi minták azonosításával foglalkozik, vagyis azokkal a félelmekkel, érzésekkel és viselkedésmintákkal, amelyeket tudtunkon kívül átvettünk, hogy generációról generációra mozgásban tartsuk a szenvedés körhintáját; munkám lényege pedig az, hogyan léphetünk ki ebből a körforgásból. Megtudhatod, ahogyan én is kiderítettem, hogy e minták nagy része nem is hozzánk tartozik – csak kölcsönvettük őket családunk történetének szereplőitől. Hogy miért? Meggyőződésem szerint azért, hogy egy adott történet, amelyet el kell mesélni, végre napvilágra kerülhessen. És most hadd mondjam el a saját történetemet!

Eredetileg nem arra készültem, hogy megalkossam a félelem és a szorongás leküzdésének módszerét. Az egész úgy kezdődött, hogy egy napon elveszítettem a látásomat. Az első borzalmas okuláris migrénem alatt történt. Nem egyfajta fizikai fájdalomról beszélek, hanem a sötét rettegés ciklonjáról, amely során a látásom elhomályosodott. Harmincnégy éves voltam; az irodámban botladoztam a sötétben, és a telefont tapogatva próbáltam tárcsázni a vészhívó 911-es számát. Hamarosan elindult értem a mentő.

Az okuláris migrén általában nem súlyos. Elhomályosul a látás, de legtöbbször egy órán belül visszatér – csak éppen ezt nem tudod, amikor először történik meg veled. Esetemben viszont az okuláris migrén csupán a kezdet volt. Pár héten belül a bal szemem romlani kezdett. Az arcok és a közlekedési táblák szürke homályba vesztek.

Az orvosok közölték, hogy központi savós retinopátiám van (egyfajta ideghártya-betegség), amit nem tudnak gyógyítani, és nem ismerik az okát. A problémát az okozza, hogy folyadék gyülemlik fel a retina alatt, majd szivárogni kezd, s ezáltal a látómező hegesedését és homályosságát idézi elő. Néhányan – minden huszadik beteg azok közül, akik hozzám hasonlóan krónikus állapotba kerülnek – meg is vakulnak. Az állapotom alapján nekem azt jósolták, hogy mind a két szemem romlani fog. Csak idő kérdése.

Az orvosok nem tudták megmondani, mi okozta a látásvesztést, sem azt, hogy milyen kezelés használna. Megpróbálkoztam vitaminokkal, léböjttel és kézrátétes gyógyítással, de úgy tűnt, mindez csak ront a helyzeten. Megbénított a döbbenet. Mély félelmet és tehetetlenséget éreztem. Nem tudnám elviselni, ha vakon élnék, egy szál magamban, képtelenül arra, hogy ellássam magam! Az életem romokban heverne! Elveszíteném az életkedvemet!

A fejemben folyamatosan újrajátszottam ezt a forgatókönyvet. Minél többet gondoltam rá, annál mélyebb reménytelenség lett úrrá rajtam. Süllyedtem bele az iszapba, és hiába próbáltam kikecmeregni, a gondolataim azonnal visszatértek ugyanazokhoz a képekhez: teljesen egyedül, tehetetlenül, romokban heverve láttam magam. Akkor még nem tudtam, hogy az egyedül, a tehetetlenül és a romokban kifejezések a személyes félelemnyelvezetem részét képezik. Ezek a szavak jártak a fejemben, és gyötörték a testemet.

Azon töprengtem, vajon miért ruháztam fel a gondolataimat ekkora erővel. Mások sokkal súlyosabb hányattatásokon mennek át, mint én, mégsem jutnak ilyen mélységekbe. Mi van velem, amiért ennyire mélyen rettegek? Évekig kellett várnom, mire megválaszolhattam ezt a kérdést.

Ám akkor és abban a helyzetben csak egyet tehettem: elmentem. Kiléptem a párkapcsolatomból, elhagytam a családomat, a munkámat, a városomat – mindent és mindenkit, amit és akit ismertem. Nem találhattam válaszokat abban a világban, amelyben éltem – egy olyan világban, ahol rengetegen tűntek zavarodottnak és boldogtalannak. Csak kérdéseim voltak, és nemigen vágytam rá, hogy úgy folytassam az életet, ahogyan addig. Átadtam a vállalkozásomat (egy sikeres rendezvényszervező céget) valakinek, akit épp csak megismertem, és elindultam kelet felé, olyan messzire, amennyire csak lehetséges volt, és meg sem álltam Délkelet-Ázsiáig. Meg akartam gyógyulni – bár fogalmam sem volt, miben is állna a gyógyulás.

Könyveket olvastam, és mesterektől tanultam. Valahányszor hallottam valakiről, aki talán segíthet rajtam – öreg néne egy kunyhóban, nevető ember egy hosszú lepelben –, felkerestem az illetőt. Képzésekre iratkoztam be, és gurukkal kántáltam. Az egyik guru azt mondta nekünk, akik összegyűltünk, hogy meghallgassuk a tanításait, hogy ő csak „rátalálókkal” akarja körbevenni magát. A keresők, mondta, mindig azok is maradnak – folyton csak keresgélnek.

Rátaláló akartam lenni. Mindennap órákon át meditáltam. Többnapos böjtöket tartottam. Gyógyfüvek főzetét ittam, és harcoltam a gonosz méreganyagokkal, amelyek, úgy képzeltem, megtámadták a szöveteimet. Mindeközben egyre romlott a látásom és mélyült a depresszióm.

Akkoriban nem értettem még, hogy amikor megpróbálunk ellenállni valami fájdalmas dolognak, gyakran épp a kerülni kívánt fájdalmat tartósítjuk. Ez a folyamatos szenvedés receptje. Ezenfelül van valami magában a keresés cselekedetében, ami távol tart attól, amit keresünk. Ha folyamatosan kémlelünk, nem vesszük észre, amikor célba érünk. Lehet, hogy éppen valami értékes dolog zajlik bennünk, de ha nem vagyunk ráhangolódva, figyelmen kívül hagyhatjuk.

„Mit nem akarsz meglátni?” – nyaggattak folyton a gyógyítók, arra biztatva, hogy nézzek mélyebbre magamban. Honnan tudhattam volna? Sötétben tapogatóztam.

Aztán Indonéziában egy guru kicsit jobban rávilágított a megoldásra, amikor azt kérdezte: „Mit gondolsz, ki vagy te, hogy neked nem lehet szemproblémád? Johan hallása például nem olyan jó, mint Gerhardé, Eliza tüdeje gyengébb, mint Gertáé, Dietrich pedig nem tud olyan jól járni, mint Sebastian.” (Ezen a képzésen mindenki holland vagy német volt, és mindenki valamilyen krónikus egészségügyi problémával küszködött.) Ebből megértettem valamit. Igaza volt. Ki vagyok én, hogy azt gondolom, nekem nem lehet problémám a látásommal? Gőgös vagyok, ha vitatkozom ezzel a realitással. Tetszett vagy sem, a retinám hegesedett, a látásom homályosult, én viszont – pontosabban az „énemben”– kezdtem megnyugodni. Akármi történik is a szememmel, az nem határozhatja meg, hogy vagyok én.

A tanítás elmélyítése érdekében a guru arra kért minket, hogy töltsünk el hetvenkét órát – három napot és éjszakát – bekötött szemmel és bedugott füllel meditálva. Mindennap hozott nekünk egy kis tál rizst és vizet. Egy párnán üldögéltünk; nem aludtunk, nem álltunk fel, nem feküdtünk le, nem kommunikáltunk. Ha ki kellett mennünk a mosdóba, feltettük a kezünket, és kivezettek minket egy földbe vájt lyukhoz.

Ennek az őrületnek épp az volt a célja, hogy ismerjük meg közelről az elme őrületét, azáltal hogy megfigyeljük. Megtudtam, hogy az elmém folyamatosan a legrosszabb forgatókönyvre gondolva kínoz engem, és azt hazudja, ha eléggé szorongok és aggódom, elszigetelhetem magam attól, amitől a legjobban rettegek.

Több hasonló élményt követően a belső látásom tisztult valamelyest. A szemem állapota azonban nem változott; a szivárgás és a hegesedés folytatódott. A látásprobléma több szinten is hatalmas metafora. Végül rájöttem: nem is annyira arról van szó, mit látok vagy nem látok, hanem inkább arról, hogyan látom a dolgokat. Ám akkor még nem értem el a fordulópontot.

Már a harmadik évében jártam annak, amit ma már csak „a látásom keresésének” nevezek, amikor végre rábukkantam valamire. Addigra rengeteget meditáltam. A depresszióm nagyrészt elmúlt. Képes voltam a végtelenségig csendben ülni, a légzésemre vagy a testi érzékleteimre összpontosítva. Ez volt a dolog könnyebbik része.

Azon a napon éppen sorban álltam, szatszangra várva, vagyis találkozásra egy spirituális mesterrel. Már órák óta várakoztam, ugyanolyan fehér lepelbe öltözve, mint amilyet a templomban a többi sorban álló is viselt. Végre sorra kerültem. Arra számítottam, hogy a mester elismeri az elhivatottságomat. Ehelyett egyenesen belém nézett, és felismerte azt, amit nekem nem sikerült.

– Menj haza! – mondta. – Menj haza, és hívd fel az anyádat és az apádat!

Micsoda? Teljesen kikeltem magamból. Az egész testemet rázta a harag. Nyilván téved. Nincs már szükségem a szüleimre. Túlléptem rajtuk. Réges-régen elhagytam és jobb szülőkre, isteni szülőkre, spirituális szülőkre cseréltem őket – arra a sok tanítóra, gurura és bölcsre, azokra a nőkre és férfiakra, akik az ébredés következő szintjére vezettek. Mi több, azt hittem, hogy már „meggyógyítottam” a kapcsolatunkat azáltal, hogy éveken át terápiára jártam, párnákat püföltem, és cafatokra téptem a szüleimet jelképező kartonlapokat. Úgy döntöttem, nem szívlelem meg a mester tanácsát.

Ám mégiscsak megpendített bennem egy húrt. Nem tudtam szabadulni attól, amit mondott. Végül kezdtem megérteni, hogy soha semmilyen tapasztalat nem megy veszendőbe. Minden, ami történik velünk, értékes, akár felismerjük a jelentőségét, akár nem. Az életünkben minden vezet valahová.

Ennek ellenére eltökélten próbáltam fenntartani az azzal kapcsolatos illúziót, hogy ki vagyok én. Azonban mindössze abba kapaszkodhattam, hogy tapasztalt meditáló vagyok. Úgyhogy szerettem volna találkozni még egy spirituális mesterrel – egy utolsóval, aki, ezt biztosra vettem, végre kimondja az igazságot. Ez a férfi naponta százakat vett körül égi szeretetével. Úgy véltem, ő majd nyilván annak a mélyen spirituális embernek lát engem, akinek képzelem magam. Megint egy teljes napot vártam, hogy sorra kerüljek. Végre ott álltam a sor elején. És ismét ugyanaz történt. Újra. Ugyanazokat a szavakat hallottam: „Hívd fel a szüleidet! Menj haza, és békülj ki velük!”

Ezúttal meghallottam, amit mondtak nekem.

A nagy tanítók tudnak. Az igazán nagyok nem foglalkoznak vele, hogy hiszel-e a tanításukban, vagy sem. Eléd tárnak egy igazságot, majd magadra hagynak, hogy feltárd magadnak a saját igazságodat. Adam Gopnik Through the Children’s Gate című könyvében így ír a tanítók és a guruk közötti különbségről: „A guru nekünk adja magát, majd a módszerét is; a tanító a tudásával ajándékoz meg minket, majd önmagunkkal.”

A nagy tanítók tudják: az, hogy honnan jöttünk, kihat arra, hogy hová tartunk, és ami nem oldódott meg a múltban, az hatással van a jelenre. Tudják, hogy a szüleink fontosak – függetlenül attól, hogy mennyi gondoskodást kaptunk tőlük. Ezt nem lehet kikerülni. A családunk története a mi történetünk. Tetszik vagy sem, itt lakozik bennünk.

Akármilyen történetünk van a szüleinkről, nem törölhetjük ki őket magunkból. Ők bennünk vannak, mi hozzájuk tartozunk – még akkor is, ha soha nem találkoztunk velük. Ha elutasítjuk őket, azzal csak még messzebb kerülünk magunktól, és még több szenvedésben lesz részünk. Az a két tanító tudta ezt. Én nem. Vak voltam, szó szerint és átvitt értelemben egyaránt. De végre kezdtem látni – és észrevettem, hogy hatalmas rendetlenséget hagytam otthon magam után.

Éveken át elítéltem a szüleimet. Azt hittem, hogy jóval tehetségesebb, érzékenyebb és emberibb vagyok náluk. Őket hibáztattam minden rosszért az életemben. Haza kellett térnem hozzájuk, hogy visszaszerezzem azt, amit elvesztettem: a sebezhetőségemet. Végre kezdtem megérteni: az, hogy mennyire tudom elfogadni mások szeretetét, összefügg azzal, hogy mennyire tudom elfogadni az anyám szeretetét.

Sajnos azt is tudtam, hogy az ő szeretetét nem lesz könnyű elfogadnom. Olyan mély szakadék tátongott közöttünk, hogy ha megölelt, úgy éreztem, mintha egy medvecsapda szorításában vergődnék. A testem megfeszült, mintha páncélt akarna képezni, amelyen az anyám nem képes áthatolni. Az általa okozott seb kihatott az életem minden területére, egyebek közt ezért nem tudtam nyitott lenni a párkapcsolataimban.

Hónapok teltek el anélkül, hogy egyáltalán szóba álltam volna anyámmal. Amikor mégis beszéltünk, rideg szavaimmal és elutasító testbeszédemmel megtaláltam a módját, hogy lehűtsem felém áradó meleg érzéseit. Hideg voltam és távolságtartó. Ugyanakkor őt vádoltam azzal, hogy nem képes látni igaz valómat, és meghallani a mondandómat. Érzelmileg zsákutcába jutottam.

Miután eltökéltem, hogy meggyógyítom megromlott kapcsolatunkat, hazarepültem Pittsburghbe. Akkor már hónapok óta nem találkoztam az anyámmal. Miközben a háza felé sétáltam, éreztem, hogy összeszorul a mellkasom. Sebzettségemben egyáltalán nem voltam biztos benne, hogy javítani lehet a kapcsolatunkon. A legrosszabbra készültem, fejben lejátszva a jelenetet: ő megölel, én pedig, bár szeretném átadni magam az ölelésnek, pont az ellenkezőjét teszem, és kemény leszek, mint az acél.

Nagyjából ez is történt. Alig bírtam elviselni az ölelését, nem kaptam levegőt. Mégis megkértem, hogy ne engedjen el. Meg akartam tanulni a testem ellenállásából, hogy hol feszülök be, milyen fizikai érzéseim keletkeznek, hogyan zárkózom be. Nem volt új ez az érzés. Ez a minta tükröződött a párkapcsolataimban is. Csakhogy most nem sétáltam ki a helyzetből. Az volt a tervem, hogy ott gyógyítom be ezt a sebet, ahol keletkezett.

Minél tovább ölelt az anyám, annál erősebben éreztem, hogy fel fogok robbanni. Fizikai fájdalmat okozott. A fájdalom zsibbadtsággá, a zsibbadtság fájdalommá alakult. Aztán, sok-sok perc elteltével, valami felengedett bennem. A mellkasom és a hasam hullámzott. Kezdtem ellágyulni, és a következő hetekben ez a folyamat folytatódott.

Számos beszélgetéseink egyike során aztán, szinte mellékesen, megemlített egy eseményt, amely még kiskoromban történt: azt, amikor epehólyagműtét miatt három hétre be kellett feküdnie a kórházba. Ennek ismeretében kezdtem összerakosgatni, hogy valójában mi zajlott le bennem. Kétéves korom előtt – akkor kellett elválnunk egymástól – valamiféle feszültség vert gyökeret a testemben. Amikor anyám hazatért a kórházból, már nem bíztam benne, hogy a gondomat viseli. Nem engedhettem, hogy újra megsebezzen. Eltaszítottam és a következő harminc évben távol is tartottam magamtól.

Egy másik korai esemény is hozzájárulhatott ama félelmem kialakulásához, hogy az életem hirtelen romba dől. Anyám elmesélte, hogy nagyon nehezen jöttem a világra; a szülészorvosnak fogót kellett használnia. Ennek következtében számos horzsolással és részlegesen behorpadt koponyával születtem, ami fogós szüléseknél nem ritkaság. Anyám sajnálkozva mesélte, hogy a sérüléseim miatt eleinte nem volt könnyű a karjába vennie. A története segített megértenem azt a félelmemet, amely mélyen belül annyira ismerős volt: hogy „romokban heverek”. Arról volt szó, hogy a születésemmel kapcsolatos és a testemben eltemetett traumás emlékeim mindannyiszor felszínre kerültek, valahányszor „világra hoztam” egy új projektet, vagy nyilvánosan bemutattam egy-egy új munkámat. Ez a felismerés már önmagában is békességet nyújtott, ugyanakkor, váratlan módon, kettőnket is közelebb hozott egymáshoz.

Miközben az anyámhoz fűződő kötelékemen dolgoztam, az apámmal is elkezdtem újjáépíteni a kapcsolatomat. Apám, aki korábban tengerésztisztként és építőmunkásként dolgozott, még mindig egyedül élt, ugyanabban a lerobbant kis lakásban, ahová akkor költözött, amikor anyámmal tizenhárom éves koromban elváltak, és nem vette a fáradságot, hogy felújítsa az otthonát. Régi szerszámok, zárak, csavarok, szögek, elektromos vezetékek és szigetelőszalagok hevertek szanaszét a szobákban, mintha mindig is ott lettek volna. Amint ott álltunk ketten a rozsdás vas és acél tengerében, elmondtam, mennyire hiányzik nekem. Szavaim mintha el sem hangzottak volna; apám nem tudta, mihez kezdjen velük.

Mindig vágytam rá, hogy szorosabb legyen a kapcsolatom az apámmal, de egyikünk sem tudta, hogyan kéne egymáshoz közeledni. Ezúttal azonban nem hagytuk abba a beszélgetést. Elmondtam neki, hogy szeretem, és hogy jó apa volt. Megosztottam vele az emlékeimet azokról a dolgokról, amelyeket értem tett, amikor kicsi voltam. Éreztem, hogy figyel arra, amit mondok, bár a tettei – vonogatta a vállát és témát váltott – az ellenkezőjére utaltak. Több héten át rendszeresen beszélgettem vele, és felsorakoztattam az emlékeimet. Az egyik közös ebédünk alkalmával aztán egyenesen a szemembe nézett, és azt mondta: „Nem hittem volna, hogy valaha is szerettél.” Alig kaptam levegőt. Világossá vált, hogy mindketten hatalmas fájdalmat hordozunk. Abban a pillanatban megváltozott valami. A szívnek néha össze kell törnie ahhoz, hogy megnyílhasson. Végre képesek voltunk kifejezni a szeretetünket egymás iránt. Már láttam az értelmét annak, hogy bíztam a mesterek tanácsában és hazatértem, hogy együtt gyógyuljak a szüleimmel.

Amióta az eszemet tudtam, először voltam képes annyira elengedni magam, hogy befogadhassam a szüleim szeretetét és törődését – nem azt, amit elvártam, hanem azt, amit adni tudtak. Valami megnyílt bennem. Már nem számított, mennyire tudtak vagy nem tudtak engem szeretni. Az számított, hogy én mennyire tudtam elfogadni azt, amit adni tudtak nekem. Ugyanazok a szülők maradtak. A változás bennem történt. Újra megszerettem őket, azzal a szeretettel, amit kisgyerekként érezhettem, mielőtt anyámmal elszakadtunk egymástól.

Korai elszakadásunk, valamint több hasonló trauma, amelyeket a családunk történetéből örököltem – különös tekintettel arra, hogy három nagyszülőm fiatalon veszítette el az anyját, a negyedik pedig csecsemőkorában az apját –, segített megismernem a félelmem titkos nyelvezetét. Az egyedül, tehetetlenül és romokban szavak, valamint a hozzájuk kapcsolódó érzések végül kezdték elveszíteni az erejüket. Új életet kaptam, nagyrészt a szüleimhez fűződő megújult viszonynak köszönhetően.

A következő hónapok alatt újra gyengéd kapcsolatot építettem ki az anyámmal. Szeretete, melyet egykor tolakodónak és kellemetlennek éreztem, immár megnyugtató és erősítő hatással volt rám. Szerencsére az apámmal is el tudtam tölteni még tizenhat évet hasonló közelségben, mielőtt meghalt volna. Szellemi leépülése során, mely az élete utolsó négy évét meghatározta, apám talán a legmélyebb leckét adta nekem sebezhetőségből és szeretetből, amit valaha kaptam. Mi ketten a gondolaton, az elmén túl egy olyan ponton találkoztunk, ahol csak a legmélyebb szeretet lakozik.

Utazásaim során sok nagy tanítóm akadt. Visszatekintve azonban úgy hiszem, a szemem – az én rengeteg stresszt, megterhelést és rettegést okozó szemem – volt az, ami átvezetett a fél világon, vissza a szüleimhez, keresztül a családi trauma mocsarán, majd végül vissza a saját szívemhez. Kétségkívül a szemem volt a legnagyobb tanítóm.

Az utam közben olykor meg is álltam, hogy elgondolkodjak a szememről, és azon, vajon javul-e vagy romlik. Aztán már nem számítottam rá, hogy valaha is tisztán fogok látni. Egyre kevésbé éreztem fontosnak. Nem sokkal később visszatért a látásom. Nem is volt már rá szükségem. Megtanultam jól érezni magam, tekintet nélkül a szemem állapotára.

Ma már teljesen éles a látásom, annak ellenére, hogy a szemészorvosom esküszik rá: azzal a rengeteg heggel, amit a retinámon lát, egyáltalán nem kellene, hogy lássak. Csak rázza a fejét, és arra következtet, hogy a fényjelek valahogy gellert kapnak, és kikerülik a látógödröt, a retinám központi területét. Mint ahogy számos gyógyulásról és változásról szóló történetben, az enyémben is igaz: ami az elején megpróbáltatásnak tűnt, végül álruhás áldásnak bizonyult. Furcsamód, miután a bolygó távoli szegleteiben kerestem a megoldást, rájöttem, hogy gyógyulásom legerősebb forrásai mindvégig ott voltak bennem, csak arra vártak, hogy rájuk találjak.

A gyógyulás belső munka eredménye. Tanítóim szerencsére hazavezettek a szüleimhez és önmagamhoz. Utam során feltártam a családom történetét, s ez végleg elhozta a békességet. Hálából és az újonnan fellelt szabadság érzésével a szívemben azt a küldetést vállaltam, hogy másoknak is segítek felfedezni ezt a szabadságot.

A nyelven keresztül jutottam el a pszichológia területére. Mind a képzésem, mind a klinikai munkám során csekély érdeklődést mutattam a tesztek, az elméletek és a viselkedésmodellek iránt. Inkább a nyelvezetet hallgattam. Technikákat dolgoztam ki az odafigyelésre, és megtanultam meghallani azt, amit az emberek a panaszaik és a régi történeteik mögött elmondtak. Megtanultam, hogyan segíthetek nekik azonosítani azokat az egyedi szavakat, amelyek elvezettek a fájdalmuk eredetéhez. S bár néhány elméleti tudós alapvetésnek tekinti, hogy ez a nyelvezet elvész a trauma során, én első kézből újra meg újra azt tapasztaltam, hogy soha nem vész el. A tudatalatti területein bolyongva várja, hogy újra felfedezzék.

Nem véletlen, hogy számomra a nyelv a gyógyulás hatékony eszköze. Amennyire vissza tudok emlékezni, a nyelv volt a tanítóm, rajta keresztül rendszereztem és értelmeztem a világot. Serdülőkorom óta írok verseket, és készséggel eldobok mindent (jó, majdnem mindent), amikor érzem, hogy valami sürgősen meg akar születni bennem, és papírra kívánkozik. Tudom, hogy csak így férhetek hozzá bizonyos felismerésekhez. A saját gyógyulásom folyamatában például létfontosságú volt az egyedül, tehetetlenül és romokban szavak azonosítása.

A traumák feldolgozása sok szempontból hasonlít a versalkotás folyamatára. Mindkettőhöz megfelelő időzítésre, megfelelő szavakra és megfelelő belső képekre van szükség. Ha ezek az elemek összhangban vannak, valami jelentőségteljes dolog indul be, amit a testünkben érezhetünk. A gyógyuláshoz a tempónak is megfelelőnek kell lennie. Ha túl gyorsan jutunk el egy gondolathoz, lehet, hogy nem ver gyökeret. Ha túl korán érkeznek a megnyugtató szavak, nem biztos, hogy készen állunk a befogadásukra. Ha nem pontosak a kifejezések, talán meg sem halljuk őket, vagy nem keltenek visszhangot bennünk.

Tanítói és szemináriumvezetői gyakorlatom során az örökölt családi traumával kapcsolatos képzéseken nyert felismeréseket és módszereket a nyelvezet fontos szerepéről szóló tudásommal vegyítettem. Ezt alapnyelvezeti megközelítésnek neveztem el. Konkrét kérdéseket feltéve segítek az embereknek, hogy felfedezzék a bénító fizikai és érzelmi tüneteik hátterében meghúzódó okokat. A megfelelő nyelvezet feltárásával nemcsak a traumát ismerhetjük fel, hanem a gyógyuláshoz szükséges eszközöket és szóképeket is. Ezt a módszert alkalmazva számtalanszor tanúja lehettem annak, hogyan alakulnak át a depresszió, a szorongás és az üresség mélyen gyökerező mintái a felismerés fényében.

Ez az út a nyelv járművén – aggodalmaink és félelmeink eltemetett nyelvezetének a járművén – járható be. Valószínű, hogy ez a nyelvezet egész életünk során ott élt bennünk. Lehet, hogy a szüleinknél, vagy akár több generációval korábban, a dédszüleinknél keletkezett. Az alapnyelvezetünk nagyon szeretné, hogy meghalljuk. Ha követjük, ahová vezet minket, és meghallgatjuk a történetét, a legmélyebb félelmeinket is eloszlathatja.

Utunk során valószínűleg ismerős és ismeretlen családtagokkal is találkozunk. Lesznek, akik már évekkel korábban meghaltak. Lesznek, akik valójában nem is a rokonaink, de szenvedésük vagy kegyetlenségük révén esetleg megváltoztatták a családunk sorsát. A rég feledett történetek újra feltárásával egy-két titok is kiderülhet. Ám függetlenül attól, hogy hová vezetnek a kutatásaink, a tapasztalataim alapján mindenképpen új állomásra érkezünk életutunkon, szabadabbnak érezzük majd magunkat a testünkben, és jobban meg tudunk békélni önmagunkkal.

Ebben a könyvben olyan emberek történeteit vonultatom fel, akikkel szemináriumaimon, képzéseken és egyéni üléseken dolgoztam együtt. Az esetekben leírt részletek valóságosak, a szereplők jogait tiszteletben tartva azonban változtattam a nevükön és egyéb, azonosításukat megkönnyítő tulajdonságaikon. Mélységesen hálás vagyok nekik, amiért beleegyeztek, hogy megosszam olvasóimmal félelmeik titkos nyelvezetét, amiért bíztak bennem, és amiért megengedték, hogy a szavaik mögött meghalljam a lényeget.

1. FEJEZET

Elveszett és fellelt traumák

„A múlt nem halott. Még csak el sem múlt.”

WILLIAM FAULKNER: Requiem for a Nun

A trauma egyik alaposan dokumentált tulajdonsága, amely sokaknak ismerős, az, hogy nem tudjuk világosan elmondani, amit átélünk. Nemcsak szavakat nem találunk rá, de az emlékezetünkkel is történik valami. A traumás eset során gondolkodási folyamataink szétszórttá és rendezetlenné válnak, mégpedig oly módon, hogy az emlékeink többé nem kötődnek az eredeti eseményhez. Ehelyett képekké, fizikai érzékletekké és szavakká bomló emlékfoszlányokat tárolunk a tudatalattinkban, amelyeket később bármi aktiválhat, ami akár a leghalványabban is emlékeztet az eredeti élményre. Amikor ez történik, az olyan, mintha egy láthatatlan visszatekerő gombot nyomtak volna meg bennünk, mi pedig újból lejátszanánk az eredeti trauma bizonyos aspektusait a hétköznapi életünkben. Tudat alatt régi, ismerős, a múltat visszhangozó minták szerint reagálhatunk bizonyos emberekre, eseményekre vagy helyzetekre.

Sigmund Freud több mint száz éve azonosította ezt a mintázatot. A traumás újrajátszás vagy „ismétléskényszer”, ahogyan Freud nevezte, a tudatalatti próbálkozása, hogy újrajátssza a megoldatlant, hogy aztán „helyrehozhassuk”. A múlt eseményeinek az újraélésére irányuló tudatalatti késztetés működhet annak a folyamatnak a hátterében is, amikor családok generációi ismétlik a megoldatlan traumákat.

Freud kortársa, Carl Gustav Jung szintén meg volt győződve arról, hogy ami a tudatalattiban marad, nem oldódik fel, hanem végzetként vagy véletlenként bukkan felszínre az életünkben. Úgy vélte: ami nem tudatos, azt sorsként éljük meg. Más szavakkal: hajlamosak vagyunk addig ismételgetni saját tudat alatti mintáinkat, míg a tudatosság fényével meg nem világítjuk őket. Mind Jung, mind Freud leírta, hogy amit nehéz feldolgoznunk, az nem halványul el csak úgy magától, hanem eltárolódik a tudatalattinkban.

Freud és Jung egyaránt megfigyelte, miként jelennek meg pácienseik szavaiban, gesztusaiban és viselkedésében a korábban blokkolt, elfojtott vagy elnyomott élettapasztalatok töredékei. Ezt követően a terapeuták évtizedeken át úgy tekintettek a nyelvbotlásokra, a visszatérő mintát mutató balesetekre és álombeli képekre, mint pácienseik életének kimondhatatlan és átgondolhatatlan területeit megvilágító hírvivőkre.

A képalkotó technológiák közelmúltban elért fejlődésének köszönhetően a kutatók feltárhatták azokat az agyi és testi funkciókat, amelyek kihagytak vagy leálltak az elsöprő erejű epizódok alatt. A poszttraumás stressz területén végzett kutatásairól ismert Bessel van der Kolk holland pszichiáter szerint a traumás esemény alatt a beszédközpont és a középső prefrontális kéreg – az agynak a jelen pillanat megéléséért felelős része – is leáll. A trauma néma borzalmát úgy írja le, mint amikor nem találjuk a szavakat – ez gyakran előfordul, amikor az emlékezés agyi pályái veszély vagy fenyegetettség miatt elzáródnak. Azt állítja, hogy amikor az ember újraéli traumás élményeit, a frontális lebenyek elgyengülnek, és ennek következtében problémássá válik a gondolkodás és a beszéd. Az ember ilyenkor sem magával, sem másokkal nem képes pontosan kommunikálni arról, ami éppen zajlik.[1]

Ám ilyenkor sem némul el minden: a traumás eseményt követően széttöredezett szavak, képek és impulzusok bukkanhatnak fel a magunkban hordozott szenvedés titkos nyelvezetének formájában. Semmi nem veszett el. Csak éppen újrarendeződtek a darabkák.

A pszichoterápiában megjelenő bizonyos új trendek most kezdenek túllátni az egyén traumáin, hogy az összképbe a család és a társadalom története során lezajlott traumás eseményeket is belevegyék. Eltérő típusú és intenzitású tragédiák – elhagyás, öngyilkosság, háború, egy gyerek, szülő vagy testvér korai halála – a szenvedés generációról generációra átadott hullámait kelthetik. A sejtbiológia, a neurobiológia, az epigenetika és a fejlődéspszichológia területén elért új eredmények annak fontosságát hangsúlyozzák, hogy legalább három generációra visszamenőleg fel kell tárni a család történetét ahhoz, hogy megérthessük az ismétlődő traumás és szenvedési mintázatok hátterében meghúzódó mechanizmusokat.

Íme egy példa, amely világosan illusztrálja a fentieket. Amikor Jesse-t megismertem, már több mint egy éve nem tudta végigaludni az éjszakáit. Álmatlanságát a szeme körüli sötét árnyékok jelezték, tekintetének üressége azonban valami mélyebben húzódó történetről tanúskodott. Jesse húszéves volt, de legalább tíz esztendővel idősebbnek tűnt a koránál. Úgy rogyott le a kanapémra, mintha a lába már nem bírná el a súlyát.

Elmondta, hogy élsportoló volt és kitűnő tanuló, de az állandósult álmatlanság a lehangoltság és a kétségbeesés örvényébe taszította. Ennek következtében otthagyta a főiskolát, és kemény munkával elnyert baseball-ösztöndíját is vissza kellett fizetnie. Muszáj volt segítségért folyamodnia, hogy élete visszatérhessen a rendes kerékvágásba. Az elmúlt év során három orvosnál és két pszichológusnál járt, sőt elment egy alvásklinikára és egy természetgyógyászhoz is. Színtelen hangon közölte, hogy egyik szakértőnek sem volt figyelemre méltó meglátása, és segíteni sem tudtak. Jesse a történetét mesélve leginkább a padlót nézte, és kijelentette, hogy nem sokáig bírja már cérnával.

Amikor megkérdeztem, van-e elképzelése arról, hogy mi válthatta ki az álmatlanságát, csak a fejét rázta. Régebben mindig könnyen elaludt. Aztán egy éjjel, nem sokkal a tizenkilencedik születésnapja után, hajnali fél négykor hirtelen felébredt. Majd megfagyott, úgy fázott, reszketett, és akármit csinált, nem tudott felmelegedni. Pár órával később, számos takaróba burkolózva még mindig teljesen éber volt. Vacogott, kimerültnek érezte magát, ráadásul valami furcsa, addig sohasem tapasztalt félelem is szorongatta – attól félt, ha visszaalszik, valami borzalmas dolog történhet vele. Ha elalszom, soha többé nem ébredek fel. Valahányszor úgy érezte, hogy végre kezd elálmosodni, a félelem visszarántotta az ébrenlétbe. A jelenség a következő éjjeleken is megismétlődött. Hamarosan rendszeresen kínozta az éjszakai álmatlanság. Jesse tudta, hogy félelme irracionális, mégis képtelen volt úrrá lenni rajta.

Nagyon odafigyeltem arra, amit mondott. Egy szokatlan részlet keltette fel a figyelmemet: az, hogy elmondása szerint az első alkalommal „majd megfagyott”, olyan nagyon fázott. Elkezdtük feltárni a dolgot. Megkérdeztem, szenvedett-e a családjában bármelyik ágon valaki olyan traumát, amelyben szerepelt a fázás, az alvás vagy a tizenkilenc éves kor.

Erre elmondta, hogy az anyja nemrég mesélt neki az apja bátyjának tragikus haláláról – ennek a nagybácsinak a létezéséről addig nem is tudott. Colin bácsi fiatalon, tizenkilenc évesen fagyott halálra, miközben az elektromos vezetékeket ellenőrizte Yellowknife-tól északra, Kanada északnyugati területén. A hóban talált nyomokból kiderült, hogy a végsőkig kitartott. Végül arcra borulva találták meg egy hóbuckában; a kihűlés következtében elveszítette eszméletét. Halála olyan tragikus veszteség volt, hogy attól fogva a családban még a nevét sem ejtették ki.

Most, három évtizeddel később Jesse tudat alatt átélte Colin halálának néhány aspektusát, különösen azt a rettegést, hogy átengedi magát az öntudatlanságnak. Colin számára ez a halált jelentette. Jesse-ben ugyanilyen érzést keltett az elalvás gondolata.

Az összefüggés felfedése fordulópontot jelentett Jesse számára. Amint kiderült, hogy álmatlansága egy harminc évvel korábbi eseményben gyökerezik, végre magyarázatot kapott arra, miért fél elaludni. Megkezdődhetett a gyógyulás folyamata. Azoknak az eszközöknek a használatával, amelyeket Jesse a közös munkánk során megismert, és amelyeket a könyvben később részletesen is bemutatok majd, el tudott különülni a traumától, melyet sohasem ismert nagybátyja szenvedett el, akinek a rettegését azonban tudat alatt átvette. Jesse nemcsak az álmatlanság nehéz ködétől szabadult meg, hanem egyúttal a családjához, a jelenhez és a múlthoz való kapcsolódását is mélyebben megismerte.

A Jesse-éhez hasonló történetek felgöngyölítéséhez a kutatók ma már biológiai markereket tudnak azonosítani – ez pedig azt bizonyítja, hogy a traumákat a generációk képesek átadni az utánuk jövőknek, sőt meg is teszik. Rachel Yehuda, a New York-i Mount Sinai Egyetem orvosi karának idegtudomány- és pszichiátriaprofesszora, a poszttraumás stressz szindróma (PTSD) kutatásának egyik vezető szakértője úttörő jelentőségű munkát végez e téren. Yehuda számos tanulmányában vizsgálta a PTSD neurobiológiáját a holokauszt túlélőinél és gyermekeiknél. A kortizollal (ez a stresszhormon segít visszaállítani a normál fizikai működést a trauma átélését követően) és annak agyműködésre gyakorolt hatásával kapcsolatban végzett kutatása világszerte forradalmasította a PTSD-ről alkotott nézeteket és a probléma kezelését. (A PTSD-ben szenvedők újraélik a traumával társított érzéseket és érzeteket, annak ellenére, hogy az a múltban történt. Tüneteik közé tartozik a depresszió, a szorongás, az álmatlanság, a rémálmok, az ijesztő gondolatok, valamint az ijedősség és idegesség.)

Yehuda és csapata leírta, hogy a PTSD-ben szenvedő holokauszt-túlélők gyermekei a szüleikhez hasonlóan alacsony kortizolszinttel születtek, ami hajlamossá teszi őket a korábbi generáció PTSD-tüneteinek újraélésére. Az a felfedezése, hogy az akut traumás eseményt átélt páciensek kortizolszintje alacsony, ellentétes azzal a régóta érvényesnek tartott elképzeléssel, hogy a stressz a magas kortizolszinttel kapcsolható össze. Konkrétabban arról van szó, hogy a krónikus PTSD-ben szenvedő páciensek kortizoltermelése alacsonyabb lehet, ami hozzájárul mind a túlélőkben, mind a gyermekeikben mért csökkent hormonszinthez.

Yehuda hasonlóan alacsony kortizolszintet mért háborús veteránoknál is, valamint terhes anyáknál, akiknél a Világkereskedelmi Központot ért támadások után alakult ki a PTSD, illetve az ő gyermekeiknél. Nemcsak arra jött rá, hogy a túlélő alanyok szervezete kevesebb kortizolt termel, mely jellemzőt aztán továbbadhatják a gyerekeiknek; azt is leírta, hogy szerinte számos, stresszel összefüggő pszichiátriai rendellenesség – ideértve a PTSD-t, a krónikus fájdalom és a krónikus fáradtság szindrómát – szintén a vér alacsony kortizolszintjével kapcsolható össze.[2] A PTSD-vel küzdők 50-70 százaléka súlyos depressziótól vagy egyéb hangulati, illetve szorongásos rendellenességtől is szenved.[3]

Yehuda kutatásai azt mutatják, hogy háromszoros eséllyel tapasztalhatja a PTSD tüneteit az, akinek valamelyik szülője ezzel küzdött, és ennek következtében az illetőnél a depresszió és a szorongás is nagyobb eséllyel jelentkezhet.[4] Úgy véli, hogy ez a fajta generációs PTSD inkább örökletes, és nem azért alakul ki, mert valaki szembesül a szülei megpróbáltatásainak történetével.[5] Yehuda volt az egyik első kutató, aki kimutatta, hogy a traumás eseményeket átélt emberek leszármazottai hordozhatják az általuk közvetlenül át nem élt traumákkal járó fizikai és érzelmi tüneteket.

Gretchennel is ez volt a helyzet. Hiába szedett éveken át antidepresszánsokat, hiába járt egyéni és csoportos terápiás ülésekre, hasztalan próbált ki különféle kognitív módszereket a stressz hatásainak enyhítésére, mindez nem oldotta depressziós és szorongásos tüneteit.

Elmondta, hogy nem akar tovább élni. Amióta az eszét tudta, olyan erős érzelmi hullámzásoktól szenvedett, hogy alig bírta elviselni. Többször is beutalták a kórház pszichiátriai osztályára, ahol bipoláris zavart és súlyos szorongásos rendellenességet állapítottak meg nála. A gyógyszerek némiképp enyhítették a tüneteit, de soha nem tudták lebírni a benne lakozó erős önpusztító késztetéseket. Tizenévesen úgy bántalmazta magát, hogy a cigaretta parazsával égette meg a bőrét. Harminckilenc éves korára Gretchennek elege lett. Elmondása szerint a depressziója és a szorongása akadályozta meg abban, hogy férjhez menjen és gyerekei legyenek. Meghökkentően tárgyilagos hangon közölte: még a következő születésnapja előtt öngyilkosságot akar elkövetni.

Gretchent hallgatva erősen úgy éreztem, kell, hogy legyen a családja történetében valamilyen jelentős trauma. Azt vettem észre, hogy ilyen esetekben nagyon oda kell figyelni a kimondott szavakra, mert azok elvezethetnek a páciens tüneteinek hátterében rejlő traumás eseményig.

Amikor megkérdeztem, hogyan akarja megölni magát, Gretchen azt mondta: „El fogom gázosítani magam.” Akármilyen érthetetlenül hangzik is ez a legtöbbünk számára, a terve az volt, hogy beleugrik egy olvadt acélt tartalmazó tartályba abban az üzemben, ahol a testvére dolgozott. Így fogalmazott: „Ott másodpercek alatt elhamvad a testem, még mielőtt leérnék az aljára.”

Megdöbbentett, mennyire hiányoztak belőle az érzelmek, miközben beszélt. Akármilyen érzés volt is a háttérben, láthatólag nagyon mélyen magába temette. Ugyanakkor az elgázosítás és elhamvadás kifejezés megnyomta bennem a csengőt. Mivel sok olyan gyerekkel és unokával dolgoztam már, akinek a családját érintette a holokauszt, megtanultam, engednem kell, hogy az általuk használt szavak vezessenek. El akartam érni, hogy Gretchen még többet mondjon.

Megkérdeztem, volt-e a családjában zsidó, érintett-e valakit a holokauszt. Gretchen nemet mondott, de aztán elgondolkodott, és felidézett egy történetet. A nagyanyja Lengyelországban született, zsidó családban, de amikor 1946-ban megérkezett az Egyesült Államokba és hozzáment Gretchen nagyapjához, áttért a katolikus vallásra. Két évvel a kivándorlása előtt az egész családja odaveszett az auschwitzi égetőkemencékben. Szó szerint elgázosították – mérgező gázt eresztettek rájuk –, majd elhamvasztották őket. Gretchen szűkebb családjában soha senki nem beszélt nagyanyjával a háborúról, vagy a testvérei és a szülei sorsáról. Ahogyan az ilyen szélsőséges traumák esetében lenni szokott, ők is inkább teljességgel kerülték a témát.

Gretchen ismerte a családja történetét, de soha nem kapcsolta össze a saját szorongásával és depressziójával. Világossá vált számomra, hogy a szavak, amelyeket használt, és az érzések, amelyeket leírt, nem belőle fakadtak, hanem a nagyanyjától és annak odaveszett családtagjaitól származtak.

Miközben elmagyaráztam ezt az összefüggést, Gretchen feszülten figyelt. Szeme tágra nyílt, arca kipirult. Láttam rajta, hogy a szavaim célba találtak. Életében először olyan magyarázatot kapott a szenvedésére, amelyet értelmesnek és logikusnak talált.

Annak érdekében, hogy segítsek benne elmélyíteni ezt az új felismerést, megkértem, képzelje magát a nagyanyja helyébe. Ennek jelképeként egy habszivacs lábnyomatot helyeztem el a rendelőm közepén lévő szőnyegen. Arra kértem, képzelje el, mit érezhetett a nagyanyja, miután elveszítette a szeretteit. Hogy még tovább vigyem a folyamatot, megkérdeztem, bele tudna-e állni a lábnyomba a saját nagyanyjaként, és tudná-e érezni a nagyanyja érzéseit a saját testében. Megtette. A mindent elsöprő veszteség és gyász, egyedüllét és elszigeteltség érzéséről számolt be. Megélte továbbá azt a mélységes bűntudatot is, amelyet sok túlélő érez amiatt, hogy ő életben maradt, a szeretteit viszont megölték.

Sokszor segít a trauma feldolgozásában, ha a páciens közvetlenül tapasztalja meg a testében mélyen rejlő érzéseket és érzeteket. Ahogy Gretchen hozzá tudott férni ezekhez, rájött: a vágya, hogy megsemmisítse magát, szorosan összefügg odaveszett családtagjaival. Azt is megértette, hogy nagyanyja halálvágyának vette át néhány elemét. Amint ezt az új tudást befogadta, és új szempontból kezdte látni a családját, a teste elernyedt, mintha valami régóta összegubancolódott dolog bomlott volna ki végre a lényében.

Ahogy Jesse-nél, úgy Gretchennél is csupán a gyógyulási folyamat első lépése volt az a felismerés, hogy traumája a családja ki nem mondott történetében van eltemetve. Maga az intellektuális megértés ritkán elég a tartós változáshoz. A tudatosítást gyakran mélyen átérzett zsigeri tapasztalásnak kell kísérnie. A továbbiakban részletesebben is megnézzük, hogyan történhet teljes gyógyulás, és miként lehet végképp megszabadulni az előző generációk sebeitől.

JEGYZETEK

1. fejezet: Elveszett és fellelt traumák

[1] Mary Sykes Wylie: „The Limits of Talk: Bessel Van Kolk Wants to Transform the Treatment of Trauma”. Psychotherapy Networker, 2015. július 16.,

www.psychotherapynetworker.org/magazine/article/818/the-limits-of-talk.

[2] R. Yehuda – J. Seckl: „Minireview: Stress-Related Psychiatric Disorders with Low Cortisol Levels: A Metabolic Hypothesis”. Endocrinology, 2011. október 4.,

http://press.endocrine.org/doi/full/10.1210/en.2011-1218.

[3] R. C. Kessler et al.: „Posttraumatic Stress Disorder in the National Comorbidity Survey”. Archives of General Psychiatry, 52(12), 1995, 1048–1060. o., doi: 10.1001/archpsych.1995.03950240066012.

[4] Judith Shulevitz: „The Science of Suffering”. The New Republic, 2014. november 16.,

www.newrepublic.com/article/120144/trauma-genetic-scientists-say-parents-are-passing-ptsd-kids.

[5] Josie Glausiusz: „Searching Chromosomes for the Legacy of Trauma”. Nature, 2014. június 11., doi: 10.1038/nature.2014.15369,

www.nature.com/news/searching-chromosomes-or-the-legacy-of-trauma-1.15369.

s

{1} Ferencz Győző fordítása