Freya Sampson

AZ AJTÓK KÖNYVE

A mű eredeti címe

The Book of Doors

Copyright © Gareth Brown 2024

Hungarian translation © Fügedi Tímea

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FÜGEDI TÍMEA

Szerkesztette

KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

ISBN 978 963 452 859 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A feleségemnek, Maynek a sok közös emlékért
és a még előttünk álló kalandokért.

ELSŐ RÉSZ
ÁTJÁRÓK

Mr. Webber csendes halála

A halála előtt néhány perccel John Webber a Monte Cristo grófját olvasta a Kellner Könyvekben, egy Upper East Side-i könyvesboltban, New Yorkban. Az üzlet közepén ült a szokásos asztalánál, a nagykabátját szépen ráterítette a széke háttámlájára, a regény előtte hevert az asztalon. Rövid szünetet tartott, hogy belekortyolhasson a kávéjába, közben becsukta a könyvet, egy puha bőr könyvjelzővel megjelölte, hol tart.

– Hogy van, Mr. Webber? – kérdezte Cassie, miközben átkanyargott a bolton egy kupac könyvvel a hóna alatt. Már későre járt, és Mr. Webber volt az egyetlen ügyfél.

– Ó, öreg vagyok, fáradt, és semmi sem működik úgy, ahogy kellene – felelte, mint mindig, ha Cassie megkérdezte, hogy van. – De máskülönben nem panaszkodhatom.

Mr. Webber rendszeresen beugrott a könyvesboltba, és Cassie mindig igyekezett váltani vele néhány szót. Úriember volt, halk szavú, elegáns, a ruhái drágának tűntek. A kora kiütközött a keze és a nyaka ráncaiban, de az arcbőre teljesen sima maradt a rengeteg ősz haja alatt. Cassie tudta, hogy Mr. Webber magányos, de azt is látta, hogy a férfi ezt hősiesen viseli, sosem traktált vele másokat.

– Ma a Monte Cristo grófját hoztam magammal – árulta el Mr. Webber a könyv felé intve a fejével. A könyvjelző úgy lógott ki a lapok közül, mint a kígyó nyelve. – Már olvastam, de ahogy öregszem, megnyugtatónak találom a kedvenceim újraolvasását. Mintha egy régi baráttal töltenék időt. – Kurta, önironikus nevetés tört ki belőle, amivel azt üzente Cassie-nek: ő is tudja, hogy butaságokat beszél. – Maga olvasta?

– Igen – felelte Cassie, miközben feljebb rántotta a könyvkupacot a hóna alatt. – Még tízévesen, azt hiszem. – Felidézte azokat a hosszú esős napokat, amikor a Monte Cristo, mint annyi más könyv, az egyik őszi hétvégén egy másik világba repítette.

– Nem emlékszem, hogy valaha is voltam tízéves – motyogta Mr. Webber mosolyogva. – Azt hiszem, középkorúnak születtem, és mindig is öltönyt hordtam. Mi volt a véleménye, amikor elolvasta?

– Természetesen a klasszikusok egyike – felelte Cassie. – De az a rész a közepén, ami Rómában játszódik… túl hosszú volt. Alig vártam, hogy a bosszúhoz érjek a végén.

– Egyértelműen megváratja az embert a végkifejlettel – bólintott Mr. Webber.

– Ühüm – helyeselt Cassie.

Egyre nyúlt a perc, a hallgatásuk csendjét kitöltötte a falakra szerelt hangszórókból szóló lágy dzsessz.

– Járt valaha Rómában? – kérdezte Mr. Webber, úgy összedörzsölte a két kezét, mintha fázna. Cassie tudta, hogy a férfi zongorista és zeneszerző volt, mielőtt nyugdíjba ment; a hosszú, finom ujjai biztosan könnyedén táncoltak a billentyűk fölött.

– Igen, jártam Rómában – felelte Cassie. – De nem sokra emlékszem belőle. – Egy hetet töltött ott még régebben, amikor beutazta Európát, és valójában jól emlékezett rá, de hagyni akarta Mr. Webbert beszélni. A férfi eseménydús életet élt, így tele volt történetekkel. Igazából több mondanivalója volt, mint olyan ismerőse, akinek mesélhetett.

– Imádtam Rómát – kezdte Mr. Webber, és hátradőlt a székében. – Rengeteget utaztam, de Róma volt az egyik kedvenc helyem. Az ember csak sétálgat, és elképzeli, milyen lehetett ötszáz évvel korábban.

– Hm – mormolta Cassie, nézte, ahogy Mr. Webber figyelme az emlékeibe veszett. Úgy tűnt, ott boldog.

– Tudja, egy kis hotelben szálltam meg a Trevi-kút közelében – folytatta a férfi; hirtelen magával ragadta egy emlék. – És minden reggel ágyba hozták a kávémat, akár tetszett, akár nem. Pontban hét órakor. Egy rövid kopogás után becsörtetett az az idős nő, aki a helyet üzemeltette, lecsapta a kávét az éjjeliszekrényemre, aztán elment. Első reggel éppen meztelenül álltam a szoba közepén, azon gondolkoztam, mit vegyek fel, ő meg csak berohant a kezében a kávéval. Rám nézett, tetőtől talpig végigmért, egyáltalán nem nyűgözte le a látvány, aztán kiment. – Felnevetett az emléktől. – Meglátott engem… mindenestül.

– Istenem! – mondta Cassie, ő is a férfival nevetett.

Mr. Webber a nevető nőt nézte, és levonta a következtetést.

– Már meséltem, igaz?

– Nem – hazudta Cassie. – Nem hinném.

– Túlságosan elkényeztet, Cassie. Olyan vénember lettem, aki a fiatalokat untatja a történeteivel.

– Egy jó történet másodjára is ugyanolyan mulatságos.

A férfi a fejét rázta, mintha mérges lenne önmagára.

– Még mindig szokott utazni, Mr. Webber? – kérdezte Cassie, kirángatva az idős urat a bosszúságából.

– Ó, mostanában sehová sem megyek! Túl öreg és gyenge vagyok hozzá. Kétlem, hogy túlélnék egy hosszú repülőutat. – Összefonta a két kezét a hasán, és az asztalt bámulta a gondolataiba mélyedve.

– Ez egy kicsit morbid – jegyezte meg Cassie.

– Realista – helyesbített Mr. Webber mosolyogva. Aztán komoly pillantást vetett a nőre. – Fontos, hogy az ember realista legyen. Az élet olyan, mint egy vonat, ami egyre jobban felgyorsul, és minél hamarabb rájön az ember, annál jobb. A végső megálló felé száguldok, és ezt én is tudom. De leéltem az életemet, és nem panaszkodhatom. Az olyan fiatalok viszont, mint maga, Cassie… Ki kell mozdulnia, hogy lássa a világot, amíg lehet. Túl sok látnivaló van a négy falon túl. Ne hagyja, hogy a világ elsüvítsen maga mellett!

– Sokat láttam már, Mr. Webber, emiatt ne aggódjon! – felelte Cassie; kényelmetlenül érintette, hogy a beszélgetés őrá terelődött. A karja alá dugott könyvek felé biccentett. – Hadd vigyem ezeket be hátra, mielőtt leszakad a karom!

Elhaladt a büfé előtt – ami aznapra már bezárt –, hátrament a dobozokkal és zárható öltözőszekrényekkel teli ablaktalan helyiségbe. Ledobta a könyveket a rendetlen íróasztalra, hogy Mrs. Kellner tegye majd őket a helyükre másnap reggel.

– Cassie, nem akartam megmondani, hogyan élje az életét – szabadkozott Mr. Webber komoly arccal, amikor az eladó visszament hozzá. – Remélem, nem sértettem meg.

– Megsértett? – ismételte Cassie őszinte zavarodottsággal. – Ne butáskodjon! Már el is felejtettem.

– Nos, igazából arra akartam kérni, ne hozza Mrs. Kellner tudomására, hogy arra biztattam: hagyja itt a könyvesboltot vele együtt!

– Egy életre kitiltaná innen magát! – felelte Cassie vigyorogva. – De ne aggódjon! Egyetlen szót sem szólok. És egyhamar nem is megyek innen sehová.

Miközben összeszedte a bögréket meg a tányérokat az asztalokról, körbenézett a boltban, ahol azóta dolgozott, hogy hat évvel korábban megérkezett New Yorkba. Pont olyan volt, amilyennek egy könyvesboltnak lennie kell: a polcokat és az asztalokat telepakolták könyvekkel, a háttérben lágy zene szólt, a magas mennyezetről lámpák himbálóztak helyenként fényes, helyenként barátságosan félhomályos foltokat alkotva. A könyvespolcok között meg a sarkokban kényelmes székek álltak, a falakon össze nem illő képek lógtak. A termet tíz éve nem festették át, a polcokat pedig valószínűleg a hatvanas években vásárolhatták, de a hely nem tűnt lerobbantnak, inkább kellemesen kopottas érzést keltett. Jóleső hangulat áradt belőle, az ember itt rögtön otthon érezte magát, amint belépett az ajtón.

– Kér még egy utolsó adagot, mielőtt bezárok? – intett Cassie a fejével Mr. Webber kávéscsészéje elé.

– Így is túl sokat ittam – rázta meg a fejét a férfi. – Egész éjszaka úgy fogok rohangálni pisilni, mint a mérgezett egér.

Cassie elfintorodott, félig szórakoztatta, félig undorította a megjegyzés.

– Betekintést kínálok egy idős ember életébe – jegyezte meg Mr. Webber sajnálkozás nélkül. – Tele van örömökkel. Most pedig adjon néhány percet, amíg összeszedem magam, és már itt sem vagyok!

– Maradjon, amíg tetszik! – felelte Cassie. – Jó érzés, ha társasága van az embernek a nap végén.

– Igen – helyeselt Mr. Webber, lesütötte a szemét az asztalra, a kezét a könyve borítóján nyugtatta. – Igen, ez igaz. – Felpillantott, és kissé szégyenlősen a nőre mosolygott. Cassie futólag megérintette a vállát, miközben elhaladt mellette. A bolt hatalmas kirakatából lágy fény áradt ki az utcára, mintha az lenne a kandalló a város sötét szobájában, Cassie pedig a bárszékén ülve látta, hogy havazni kezd; a pelyhek úgy szállingóztak a fény ködén át, mint a porszemek.

– Bűbájos! – mormolta örömében.

Még egy ideig nézte, ahogy egyre sűrűbben hull a hó, a fényes és a sötét ablakok négyzetei az utca túloldalán keresztrejtvényre emlékeztettek. A járókelők bebújtak a kapucnijuk alá, és behúzták a nyakukat a hó támadása ellen, a vacsorázók pedig a könyvesbolttal szemközti kis szusibár kirakatában aggódó arccal bámultak ki az utcára, miközben a kezükben evőpálcikát szorongattak.

– A viharos éjszakát a legjobb egy meleg szobából élvezni, egy könyvvel az ölünkben – mondta félhangosan Cassie. Szomorúan mosolygott, mert hiányzott neki az, aki régen ezt mondogatta.

A faliórára pillantott, és látta, hogy ideje bezárni. Mr. Webber az asztalánál ült, a feje esetlenül oldalra dőlt, mintha éppen most hallotta volna meg a nevét. Cassie a homlokát ráncolta, a bensőjét megbizsergette a nyugtalanság.

– Mr. Webber? – kérdezte, és felállt a székéről.

Átsietett a bolton, a könnyen hallgatható háttérzene élesnek hatott a hirtelen jött feszültségtől. Amikor rátette a kezét a férfi vállára, semmiféle reakciót nem kapott tőle. Az arca megmerevedett, a szeme élettelenül meredt maga elé, a száját enyhén eltátotta.

– Mr. Webber? – kérdezte Cassie újra, habár tudta, hogy semmi értelme.

Cassie tudta, hogy néz ki a halál. Amikor először látta, sok-sok évvel korábban, a halál azt a férfit lopta el tőle, aki felnevelte, az egyetlent, akit valaha is a családjának tartott. Most újra megjelent előtte, miközben az ő figyelmét magára vonta a hó, és ezúttal egy kedves embert vitt el, akit alig ismert.

– Ó, Mr. Webber! – sóhajtotta, és összeszorította a szívét a bánat.

Először a mentősök érkeztek meg, zajosan berohantak a boltba, lerázták a havat a ruhájukról és a hajukról. Olyan energikusan mozogtak, mintha lenne még esélyük megmenteni Mr. Webbert, de amint meglátták a férfit, minden sietségük szertefoszlott.

– Meghalt – mondta az egyikük Cassie-nek, és ők hárman ott álltak kényelmetlen csendben, mint idegenek egy partin. Mr. Webber üveges szemmel meredt maga elé, a semmit nézte.

Aztán megérkeztek a rendőrök is, egy fiatalabb meg egy idősebb férfi, mindketten kérdéseket tettek fel, miközben a mentősök kiemelték Mr. Webbert a székéből, és rászíjazták egy hordágyra.

– Esténként szokott bejönni hetente két-három alkalommal – magyarázta nekik Cassie. – Nem sokkal azelőtt, hogy bezár a büfé. Kér egy kávét, aztán csak ott ül, és a könyvét olvassa, amíg be nem zárok.

A fiatal rendőr unott arcot vágott, csípőre tett kézzel nézte a dolgozó mentősöket.

– Valószínűleg magányos – szúrta közbe.

– Szereti a könyveket – tette hozzá Cassie, a zsaru pedig ránézett. – Néha beszélgetünk azokról a könyvekről, amiket korábban olvastunk, vagy amit ő éppen olvas. Szereti a klasszikusokat. – Cassie tudta, hogy összevissza beszél, de a szavak akkor is egymás után bukdácsoltak ki a szájából. Összefonta a karját, hogy megállítsa magát. Volt valami a rendőrökben, ami feszélyezte, és ami gyötrelmesen élesen tudatosította benne minden egyes mozdulatát.

– Na igen – mondta a fiatalember, miközben a szakmájához illő közönnyel figyelte őt.

– Biztosan szeretett beszélgetni önnel, asszonyom – jegyezte meg az idősebb zsaru, Cassie pedig arra gondolt, hogy próbál kedvesen viselkedni. Éppen átkutatta Mr. Webber tárcájának a tartalmát, egy címet vagy a legközelebbi rokon elérhetőségét kereste. Cassie ezt furcsán obszcénnek érezte, mintha valaki alsóneműs fiókjában turkálna.

– Nincs is jobb annál egy idős férfi számára, mint ha előre várhatja a találkozóit egy csinos hölggyel – fűzte hozzá a fiatalabb zsaru, a szája sarka pajkos mosolyra húzódott. A társa helytelenítően rázta a fejét, de a tekintetét közben végig Mr. Webber tárcáján tartotta.

– Szó sem volt ilyesmiről! – csattant fel Cassie, a hangját kiélesítette a düh. – Csak kedves volt. Ne próbáljon olyasmit belelátni, ami nem volt benne!

A fiatalember valami bocsánatkéréshez hasonló gesztussal bólintott, de nem is próbálta elrejteni a jelentőségteljes pillantását, amelyet utána a kollégájára vetett. Az ajtóhoz ment, hogy nyitva tartsa a mentősöknek.

– Tessék, itt van! – szólalt meg az idősebb zsaru, és kihúzta Mr. Webber jogosítványát. – Keleti kilencvennegyedik utca 300., 4. lakás. Szép környék.

Visszatette a jogosítványt a tárcába, aztán összecsukta.

– Ha szükségünk lesz még valamilyen információra, keresni fogjuk – mondta Cassie-nek. – És ha eszébe jut valami, hívjon fel! – Átadott a nőnek egy névjegykártyát, rajta a New York-i rendőrőrs elérhetőségeivel és egy telefonszámmal.

– Mint például? – kérdezte Cassie.

A zsaru könnyedén megvonta a vállát.

– Bármi, amit tudnunk kellene.

Cassie úgy bólintott, mintha ez jó válasz lenne, pedig nem volt az.

– És a családja?

– Azt mi elintézzük – felelte az idősebb zsaru.

– Ha volt neki egyáltalán – tette hozzá a fiatalabbik az ajtóból. Cassie látta rajta, hogy már menni akar, unja ezt az egészet, ő pedig gyűlölte érte. Mr. Webber jobbat érdemelt. Ennél mindenki jobbat érdemel.

– Maga jól van, kisasszony? – kérdezte az idősebb zsaru. Az egész lényéből áradt a fáradtság, de akkor is elvégezte a munkáját, méghozzá sokkal jobban, mint a fiatalabb társa.

– Igen – felelte Cassie, bosszúsan ráncolta a homlokát. – Persze.

A zsaru egy pillanatig őt nézte.

– Hát az emberek néha csak úgy meghalnak – mondta a férfi, mintha nagyon igyekezne valami megnyugtatót mondani. – Ez már csak így megy.

Cassie bólintott. Ezt ő is tudta. Az emberek néha csak úgy meghalnak.

Cassie a bolt elejében állt, nézte, ahogy mind elmennek: előbb a mentősök, aztán a rendőrautó. A saját tükörképe a kirakatban kísérteties látványt keltett. Magas, esetlen lány volt turis ruhákban: egy régi, kerek nyakkivágásos gyapjúpulcsit viselt, meg kék farmert, amely már majdnem lyukasra kopott a térdénél.

– Viszontlátásra, Mr. Webber! – mondta, és szórakozottan felhúzta a pulcsija ujját a könyökéig.

Próbálta meggyőzni magát, hogy ne szomorkodjon – Mr. Webber idős volt, és úgy tűnt, gyorsan meghalt, nem szenvedett, ráadásul mindez olyan helyen történt, ahol szeretett lenni –, ám a szomorúság makacs dolog, úgy dübörgött szünet nélkül a gondolatai mögött, mint egy mély aláfestő hang.

Felkapta a telefont, és felhívta Mrs. Kellner lakását.

– Meghalt? – kérdezte Mrs. Kellner, amikor Cassie elmesélte neki, mi történt. A szó kurtán, élesen hasított a levegőbe, mint a puskagolyó.

Cassie várt, aztán hosszú, fáradt sóhajtást hallott.

– Szegény Mr. Webber! – mondta Mrs. Kellner, Cassie pedig hallotta, hogy a fejét csóválja. – De ennél rosszabb vég is érheti az embert. Mr. Webber legalábbis biztosan így gondolta volna. Te hogy vagy, Cassie?

A kérdés meglepte Cassie-t, mint mindig, ha valaki az ő hogylétéről érdeklődött.

– Ó, én jól vagyok – hazudta, leseperte magáról az aggodalmat. – Azt hiszem, csak sokkolt az eset.

– Hm, nos, mindnyájunkra ez vár, Mr. Webber pedig szép kort megért. Szomorú, de ne hagyd, hogy nagyon lehangoljon, jó?

– Igen, asszonyom – felelte Cassie, mulattatta Mrs. Kellner heves, de kedves tanácsa.

– Zárd be a boltot, és menj haza! Hóvihar készülődik, és nem akarom, hogy jéggé fagyj! Ez parancs, nem kérés.

Cassie elköszönt Mrs. Kellnertől, aztán nekiállt összepakolni, miközben azon töprengett, mennyire ismerte a Kellner házaspár Mr. Webbert. Úgy tűnt, szinte mindenkit ismernek, aki rendszeresen bejár a boltba. Nem mintha Mr. Kellner bármit is elmondhatott volna róla, a demencia ugyanis már jó néhány esztendeje megfosztotta az emlékeitől. Cassie gondolatai elkalandoztak, próbálta felidézni, mikor járt Mr. Kellner utoljára a boltban. Az biztos, hogy évekkel ezelőtt. Mrs. Kellner mostanában alig hozta szóba a férjét.

Cassie nekiállt felsöpörni a büféasztalokat, és amikor Mr. Webber székéhez ért, látta, hogy a Monte Cristo grófja még mindig az asztalon hever a félig üres kávéscsésze mellett. A könyv látványától görcsbe rándult a gyomra, mintha Mr. Webbert a legbecsesebb kincse nélkül vitték volna el. Aztán meglátott mellette egy másik könyvet is, egy kisebb kötetet: a barna bőrfedele olyan kopott és repedezett volt, mint a régi festék egy ajtón. Cassie korábban nem vette észre a könyvet, sem Mr. Webber megérkezése idején, sem a mentők és a zsaruk sürgés-forgása közepette. Vajon csak átsiklott fölötte a pillantása?

A vállához húzta a seprűt, és felkapta a kötetet. Furcsán könnyűnek érezte, mintha üreges lett volna. A bőrgerinc kellemesen megcsikordult, amikor kinyitotta. A vastag, durva tapintású lapjait sötét tintával írták tele, de Cassie sem a nyelvet, sem a betűket nem ismerte. Miközben átlapozta a könyvet, látta, hogy vázlatos rajzok és firkák is felbukkantak a jelek körül; némelyiket a szöveg köré vésték fel, mások egész oldalakat elfoglaltak. Úgy nézett ki, mintha valami napló lenne, olyan füzet, amelybe valaki hosszú éveken át gyűjtötte a gondolatait, habár elég kaotikusan. A szöveg nem egyetlen irányba futott, felfelé és lefelé haladt, átvágott a képeken, körbefonta őket.

A legelső oldalon meglátott néhány sort, amit ugyanazzal a kézírással kapartak le, mint a többi oldalon található szöveget, de ezt angolul írták:

Ez itt Az ajtók könyve.

Ha a kezedben tartod, minden ajtó bármelyik ajtó.

Alatta egy másik üzenetet talált, nyilvánvalóan más kézírással. Cassie levegő után kapott, amikor látta, hogy ez neki szól:

Cassie, ez a könyv a magáé, az én ajándékom hálából a kedvességéért. Kívánom, hogy érezze jól magát azokon a helyeken, ahová elviszi, és azokkal a barátokkal, akikre ott lel!

John Webber

Cassie a homlokát ráncolta, meglepte és meghatotta az ajándék. Újra végiglapozta a könyvet, aztán megállt nagyjából az egyharmadánál, ahol az egyik lapot teljes egészében betöltötte egy ajtó rajza. Egyszerű fekete tintával skiccelték fel a lapra tágra nyitott helyzetben; Cassie úgy látta, mintha mögötte egy teljesen sötét szoba állna egyetlen ablakkal a szemközti falon. Az ablak mögött fényesen ragyogott a nap az élénkkék égbolton, és a szinte vibrálóan zöld fűben sok színes tavaszi virág pompázott. Mindent feketével rajzoltak meg, kivéve az ablakból nyíló látványt, azt ugyanis viszont erős, csodás színekkel.

Cassie becsukta a könyvet, megsimogatta a repedezett bőrt.

Vajon ennyire kedvesen bánt Mr. Webberrel? A férfi neki akarta adni ezt a könyvet aznap este? Talán pont akkor vette ki a zsebéből, nem sokkal a halála előtt, miközben Cassie figyelmét magára vonta a hó?

Egy pillanatig azon töprengett, mitévő legyen, vajon felhívja-e a zsarukat, és beszámoljon-e a könyvről, pontosabban mindkét könyvről. Szinte látta maga előtt, ahogy a fiatalabbik elhúzza a száját: Valami őrült jegyzetfüzetét, amit az öreg önnek akart adni…?

– Butaság – mormogta magában.

Mr. Webber azt akarta, hogy Cassie-é legyen. Ő pedig magával viszi, hogy emlékeztesse arra a kedves férfira, aki gyakran az egyetlen társasága volt a nap végén. És magával viszi a Monte Cristo grófját is, gondoskodik róla, hogy jó helyre kerüljön.

Amikor valamivel később kilépett a boltból a régi szürke nagykabátjába, a burgundi vörös sáljába meg a bojtos sapkájába burkolódzva, a csípős szél belemart, ő azonban észre sem vette, annyira lekötötte a gondolatait a furcsa jegyzetfüzet tartalma. Csak néhány lépést tett, máris megállt az egyik utcalámpa alatt, és előhúzta a zsebéből a könyvet. Észre sem vette, hogy egy alak őt nézi egy kapualj árnyékából az utca túloldalán.

Megint átlapozta a könyvet: még több szöveget talált benne, a sorok mintha teljesen véletlenszerűen követték volna egymást, mintha ki lehetne venni belőle a lapokat, és teljesen más sorrendben visszatenni, felfedve ezzel valamiféle rendkívüli, titkos tervet. A jegyzetfüzet közepére száz vagy talán még több ajtót rajzoltak rendezett sorokban két lapon keresztül végig – mindegyik egy kicsit más alakú, méretű vagy jellegű volt, pont olyan egyedinek tűntek, mint a kapuk egy tetszőleges utca házain. Furcsa volt, ugyanakkor szép, titokzatos és hívogató is, Cassie pedig bele akart merülni a lapokba, hogy álmodozhasson arról a valakiről, aki ennyi időt töltött azzal, hogy rajzokat firkált egy könyvbe. Mintha kincset tartott volna a kezében, olyan rejtélyt, amely lekötötte az elméjét.

Lesöpörte a hópelyheket a lapokról, visszacsúsztatta a zsebébe a kötetet, aztán elindult a hótól eltompított utcákon át, a három kereszteződésre lévő metróállomás felé tartott, az elméje megtelt képekkel és fekete tintával lefirkantott, furcsa szavakkal.

A kapualjban álló alak nem követte.

A kedvences játék

Amikor Cassie hazaért, elővette Mr. Webber példányát a Monte Cristo grófjából, és helyet keresett neki a saját puha fedelű kötetei között az ágya végében álló könyvespolcon.

Ez a könyvespolc volt az élete térképe: itt sorakoztak azok a regények, amiket még gyerekkorában falt, amiket az európai körútján vásárolt vagy szedett össze, meg amiket azóta olvasott és tartott nagy becsben, amióta New Yorkba költözött. Itt volt a saját példánya is Dumas könyvéből, egy régi, puha fedelű darab, amely eredetileg a nagyapjáé volt. Cassie emlékezett rá, amikor régen a nagyapja Myrtle Creek-i műhelyében olvasta a sarokban, a babzsákfotelbe préselődve, miközben az öreg dolgozott, a levegőben fa és olaj szaga terjengett, odakint pedig viharos eső verte a földet. Cassie levette a könyvet a polcról, és lapozgatni kezdte; a szíve összeszorult az emlékektől és az érzésektől, amelyeket a Monte Cristo grófjából felszálló szagok keltettek benne, azoknak a gyerekkorában megélt napoknak az elégedettségétől és a nyugalmától.

Visszacsúsztatta a könyvet a helyére, levette a régi pulcsiját, és rádobta a szennyes ruhák kupacára. A tekintete megakadt a saját képmásán, amely az ajtó hátuljáról lógó tükörből nézett vissza rá, és közönyösen méregette. Mindig enyhe csalódottság töltötte el, valahányszor meglátta a saját arcát. Túl magasnak és túl vékonynak tartotta magát. A csípője túl keskeny volt, a mellkasa túl lapos, a szeme pedig túl nagy és kerek, mint egy rémült szarvasé. Sosem sminkelte magát, mert sosem tanulta meg rendesen, hogyan kell, és a szőke haja folyton szanaszét szállt, akármennyit fésülte.

– Már itthon vagy? – kiáltotta Izzy a nappali felől.

– Aha – felelte Cassie. Kinyitotta a hálószoba ajtaját, félrelökte maga elől a képmását, és odament Izzyhez, aki épp keresztbe tett lábbal hevert a kanapén egy túlméretezett pólóban meg pizsamanadrágban. – Milyen volt a buli a kollégákkal? Biztosan jó, ha már itthon vagy pizsamában – ironizált Cassie.

Izzy fáradtan húzta el a száját.

– Beugrottunk pár helyre. Néhány fickó megpróbált felszedni minket az utolsó bárban, ahová benéztünk. Egy megtermett alak megpróbált elcsábítani. Borzalmas volt. Csupa izom meg összenőtt szemöldök. Azt javasolta, hogy menjünk el együtt a Times Square-re, és nézzük meg a kivilágítást.

– Hű!

– Ugye? – helyeselt Izzy. – Ki a fene akar kimenni a Times Square-re? Csak a turistákat meg a terroristákat érdekli az a hely!

Cassie elmosolyodott, élvezte a barátnője hangját, és hogy végre valami elterelte a figyelmét a rátelepedő bánattól. Hosszúnak érezte az utat hazafelé az üres metróban meg a hólepte utcákon, és rátört a magány.

– Pontosan ezt mondtam neki – folytatta Izzy, miközben Cassie odaült mellé a kanapéra. – Senkit sem érdekel a Times Square, csak a turistákat meg a terroristákat. Úgy viselkedett, mintha megsértettem volna, mintha valami szörnyűséget mondtam volna! – Fintorogva, mély hangon folytatta: – „Ez olyan ízléstelen! Tudod, a terroristák embereket ölnek!”

– Elég durva! – felelte Cassie vigyorogva.

– Teljesen tönkretette a hangulatot, úgyhogy nem is folytattuk a beszélgetést. Még szerencse! – Izzy az ablak felé intett a fejével. Odakint még mindig esett a hó.

Izzy a Bloomingdale’s luxusáruház ékszerosztályán dolgozott, és néhány hetente elment a kollégáival iszogatni munka után. Az ő világa tele volt drága termékekkel, gazdagokkal és tágra nyílt szemű turistákkal. Cassie nem értette meg ezt a világot, és nem is érdeklődött iránta, Izzy azonban imádta a munkáját. Régen színésznő akart lenni. Kamaszkorában költözött New Yorkba Floridából, akkoriban még arról álmodott, hogy a Broadwayn fog énekelni és táncolni. Amikor megismerkedtek, Izzy a Kellner Könyvekben dolgozott, közben pedig meghallgatásokra járt, és kis színházakban lépett fel. Amikor néhány év múlva sem jutott egyről a kettőre, lemondott az álmáról.

– El tudsz képzelni rosszabbat? – kérdezte annak idején Cassie-től egyik este, amikor elmentek iszogatni a Library Hotel tetőteraszára. – Elmúlsz harminc, és nézed, ahogy a sok gyönyörű fiatal lány eljár ugyanazokra a meghallgatásokra, amikre te is, és pont úgy néznek rád, ahogy én most az idősebb nőkre… A világban rengeteg gyönyörű nő van, Cassie. Mindig jön egy újabb, egy fiatalabb. Nem vagyok olyan jó színész, hogy ne számítson, hogy nézek ki.

Cassie és Izzy több mint egy évig dolgoztak együtt a Kellner Könyvekben, és szinte azonnal barátok lettek. Nagyon különböztek, teljesen más volt az érdeklődési körük, de valahogy mindig jól kijöttek. Természetes, könnyed barátság alakult ki közöttük, olyan, ami a semmiből jön, és megváltoztatja az ember életét. Amikor Cassie lakást kezdett keresni, Izzy felvetette, hogy kibérelhetnének egyet közösen, hogy spóroljanak egy kicsit. Azóta osztoztak ezen a harmadik emeleti, két hálószobás lakáson egy lift nélküli tömbházban, Lower Manhattanben. Az épület a Little Italy szélén állt egy cukrászda meg egy tisztító fölött. Télen hideg volt, nyáron meleg, és mivel a főbérlő rosszul szabdalta fel a teret, egyik helyiség sem volt megfelelő alakú vagy méretű, a bútorok pedig egyáltalán nem illettek oda, ahová állították őket. Cassie-nek és Izzynek azonban ez így megfelelt, és még azután is lakótársak maradtak, hogy Izzy otthagyta a könyvesboltot a Bloomingdale’sért. Izzy általában nappal dolgozott, Cassie pedig jobban szerette a délutáni és a hétvégi műszakokat. Ennek eredményeképp gyakran napokig nem találkoztak, de így legalább nem is zavarták egymást, és a lakhatási körülményeik nem tették tönkre a barátságukat. Három- vagy négynaponta keresztezte egymást az útjuk, ilyenkor Izzy gyorsan összefoglalta az életében zajló legutóbbi eseményeket, Cassie pedig meghallgatta. Aztán amikor Izzy szómenése elapadt, anyai arckifejezéssel nézett a barátnőjére, és azt kérdezte: „És te hogy vagy, Cassie? Mi történik a te világodban?”

Izzy most is ezzel az arckifejezéssel nézett rá, a göndör haját kócos kontyba fogta hátul. Gyönyörű nő volt szimmetrikus arccal és hatalmas, barna szemmel. Az a típus, akit az áruházak imádnak beállítani a pult mögé, és aki filmcsillag is lehetett volna, ha tudna színészkedni. Cassie hozzá képest csúnyának érezte magát, de Izzy sosem tett semmit, amivel ezt megerősítette volna. Ez a tény pedig mindent elárult arról, milyen ember Izzy.

– Mi történik az én világomban? – biztatta Cassie.

– Mi történik a te világodban?

– Semmi – felelte Cassie. – Nem sok.

– Ugyan már! – tiltakozott Izzy, leemelte az egyik keresztbe tett lábát a másikról, és felugrott, hogy odamenjen a konyhapulthoz. – Hadd hozzak egy kis bort egy elegáns bögrében, te pedig mesélj el mindent a semmiről meg a nem sokról!

Izzy felkapcsolta az ajtó mögötti állólámpát, amitől a falakat lágy fény öntötte el.

– Ma meghalt Mr. Webber – mondta Cassie. Lepillantott, és rájött, hogy még mindig a kezében tartja a férfitól kapott könyvet. Ott akarta hagyni a polcán a hálószobájában.

– Istenem, ez borzasztó! – felelte Izzy. – Ki az a Mr. Webber?

– Csak egy idős bácsi, aki néha bejött a boltba – magyarázta Cassie. – Kapott egy kávét, aztán olvasott.

– Istenem, de hideg van! Mi ütött az időjárásba? – mormolta Izzy, becsukta a folyosóra vezető ajtót, aztán visszament a kanapéhoz, és Cassie kezébe nyomott egy bögrét. Sosem pohárból itták a bort, legalábbis nem a lakásban.

– Szerintem csak magányos volt. És szerette a könyvesboltot.

– Na és hogy történt? – kérdezte Izzy, miközben kitöltötte a bort. – Megbotlott és elesett, vagy valami hasonló? Michael bácsikám így halt meg. Elesett, eltörte a csípőjét, és nem bírt felállni. Ott halt meg a nappalija padlóján.

Megborzongott.

– Nem, semmi ilyesmi – mondta Cassie. Fogta a bögre bort, habár nem akart inni. – Egyszerűen csak meghalt. Miközben ott ült. Mint akinek eljött az ideje.

Izzy bólintott, de csalódottnak tűnt.

– Legalábbis a zsaruk ezt mondták – merengett Cassie. – „Az emberek néha csak úgy meghalnak.”

Izzy még kényelmesebben elhelyezkedett a kanapén, keresztbe tette a lábát maga alatt. Cassie belekortyolt a borába, és néhány percig kellemes csendben üldögéltek.

– Nézd a havat! – mormolta Izzy, kibámulva az ablakon. Az utca túloldalán álló épületek alig látszódtak a viharban. Úgy tűnt, a szél elcsendesedett, és most már nagyobb, lágyabb pelyhek szállingóztak az égből lassan, kitartóan.

– Olyan szép! – jegyezte meg Cassie.

– Ez meg mi? – mutatott rá Izzy a barátnője ölében heverő jegyzetfüzetre, Cassie pedig átadta neki, mesélt az ajándékról. – Bőr – állapította meg Izzy. Kinyitotta a könyvet, és szórakozottan lapozgatni kezdett benne. – Hűha! Úgy néz ki, mintha egy őrült szólevest hányt volna rá. Kíváncsi lennék, ér-e valamit.

– Valószínűleg semmit – felelte Cassie. Bosszantotta, hogy Izzy egyből a könyv anyagi értékére gondolt. Egyáltalán nem ez volt a lényeg. – Egyébként is ajándékba kaptam.

– Szerintem Mr. Webber udvarolni próbált neked, Cassie – jegyezte meg Izzy pajkos mosollyal, aztán visszaadta a könyvet.

– Hagyd abba! – tiltakozott Cassie. – Szó sem volt ilyesmiről. Kedves ember volt. És tett egy kedves gesztust.

Izzy belekortyolt a borába, a szeme kissé elhomályosodott.

– Jól van, ne merüljünk bele a szomorkodásba! Rajta! Gondoljunk vidámabb dolgokra!

– Például? – kérdezte Cassie, és letette a bögréjét az asztalra. – Nem bírom meginni. El fogok aludni.

– Gyenge vagy – mormolta Izzy. – Mesélj nekem… mesélj a kedvenc napodról!

– Hogy érted? – kérdezte Cassie, pedig emlékezett a kedvences játékra. A boltban gyakran játszották ezt, ha nem voltak sokan, és unatkoztak. Az egyikük megkérte a másikat, hogy meséljen a kedvenc valamijéről: a kedvenc ételéről, nyaralásáról, pocsék randijáról. Eltelt vele az idő.

– Mesélj a kedvenc napodról! – ismételte Izzy. – Mi volt életed legjobb napja?

Cassie elgondolkozott a kérdésen, kibámult az ablakon a havas világra, az ölében tartotta Mr. Webber könyvét.

– Én elmondom neked, mi nem volt a kedvenc napom – szakította félbe a barátnője gondolatait Izzy. – Az a buszos kirándulás.

– Jaj, istenem! – Cassie felnyögött, és elmosolyodott, eszébe jutott, amikor Izzyvel néhány évvel korábban elutaztak Floridába meglátogatni Izzy unokatestvérét. Ők ketten majdnem huszonnégy órát töltöttek együtt egy Miamiba tartó buszon, és miközben egymást követték az események, ők a rémület és a nevetőgörcs között csapkodtak. – Emlékszel arra a fickóra, akinek olyan szaga volt, mint aki kiment a vécére, csak épp közben a helyén maradt?

– Jaj, ne is emlékeztess rá! – felelte Izzy, a kezét a szájára nyomta, mintha hányinger kerülgetné.

Cassie kellemesebb időkre terelte a gondolatait. Felidézte azokat a napokat, amikor sokkal fiatalabb volt, a házat, amelyben felnőtt, ahol csak ketten laktak a nagyapjával, vagy ahol magára maradt a könyveivel, de arról nem akart beszélni. Túl értékesek voltak számára ezek az emlékek. Inkább arra gondolt, amikor a nagyapja halála után, ám még a New Yorkba költözése előtt utazgatott. Európába ment teljesen egyedül, részben mert gyászolni akart, részben pedig ki kellett találnia, mihez kezdjen az életével. Egy éven át járta a városokat mindössze egy hátizsákkal, általában társaság nélkül, de közben szerzett néhány barátot: összeismerkedett egy jóképű német fiúval Párizsban meg egy fiatal japán párral Londonban. Rómában találkozott két középkorú, leszbikus holland nővel, akik néhány hétre mellé szegődtek, valószínűleg mert úgy gondolták, hogy Cassie túl ártatlan, és védelmezniük kell. Cassie mindnyájuknak megígérte, hogy kapcsolatban marad velük, de sosem kereste meg őket. Átmeneti vendégek voltak az életében. Habár mostanra elveszítette őket, azok az emberek, azok a meleg, napsütötte hetek Európában a legboldogabb emlékei közé tartoztak.

– Emlékszem, amikor Velencében jártam – mondta Cassie.

– Ó, Velence! – sóhajtotta Izzy. – Szép lehetett. – Izzy sosem hagyta el az országot, habár gyakran emlegette a tervét, hogy egyszer elutazik Olaszországba, ahonnan a családja származott, de úgy beszélt róla, ahogy az olyan álmokról szokás, amikről tudjuk, hogy sosem válnak valóra.

– Egy diákszállón laktam – mesélte Cassie. – És volt egy külön szobám. Eleinte egyáltalán senki más nem volt ott. Egy középkorú, kisgyerekes pár adta ki. Nagyon cukik voltak. Sajnos a nevükre már nem emlékszem… – Egy pillanatra elgondolkozott, kutakodott a fejében, de semmi sem jutott eszébe. – Úgy bántak velem, mintha a lányuk lettem volna.

Izzy feje oldalra gördült, a kanapé hátuljának döntötte, miközben a barátnőjét faggatta.

– Az utca, amin a szálló állt… – folytatta Cassie. – Keskeny macskaköves utca volt olyan sárga meg narancssárga épületekkel, amiknek hatalmas faajtaja van meg apró, zsalus ablakai. Valószínűleg akkor sem találnám meg, ha visszamennék oda. Nos, az utca túloldalán egy pékség állt, és olyan meleg volt, hogy nyitott ablaknál aludtam.

– Mmm, a meleg jó – szúrta közbe Izzy álmos hangon.

– És reggelente a frissen sült kenyér meg péksütemény illatára ébredtem. – Cassie felsóhajtott az emléktől. – Nincs is annál jobb illat! És hallottam, ahogy a helyiek beszélgetnek meg nevetgélnek, amikor összefutottak odalent. Az utca végében pedig volt egy kávézó, a teraszára kitettek néhány asztalt meg széket, és a korai óra ellenére is csapkodtak meg csörömpöltek, a helyiek pedig megálltak inni egy kapucsínót munkába menet, vagy ahová épp tartottak.

– El akarok menni Olaszországba – mondta Izzy.

– Minden reggel kiugrottam az ágyból, és lerohantam a lépcsőn – folytatta Cassie. – A háznak ilyen óriási faajtaja volt. Kinyitottad, és pont ott volt előtted a pékség, addigra általában már sorban álltak az emberek, hogy megvegyék, amire szükségük volt.

– Imádom a kenyeret – mormolta Izzy. – Sajnos nem ehetek. Rögtön a csípőmre megy. De imádom.

Cassie mintha meg sem hallotta volna, úgy beleveszett néhány percre a saját emlékei hálójába.

– Ezt most elteszem – mondta, a kezében heverő jegyzetfüzet felé biccentve. – Készítek magamnak egy kávét vagy valamit, különben még nálad is hamarabb elalszom.

– Én nem vagyok álmos – tiltakozott Izzy nyilvánvalóan álmos hangon. – Rágalom!

Cassie elmosolyodott, és feltápászkodott a kanapéról.

Megint Velencére gondolt, arra a kávézóra a sarkon, a ropogós kenyérre, amit reggelire evett, és amikor a folyosóra vezető ajtó felé nyújtotta a kezét, megremegett a teste, egy furcsa pillanatig mintha az egész világ megfeszült, aztán elernyedt volna benne.

Amikor kinyitotta az ajtót, azt a keskeny, macskaköves velencei utcát látta maga előtt, amire az utazgatásából emlékezett; csillogott az esőtől a néma sötétségben.

Velence

Cassie agya szaltót vetett, és megkérdezte tőle, miféle játékot játszik vele a szeme. Aztán a szája hitetlenkedve szétnyílt.

Egy világ tárult elé ott, ahol a lakása folyosójának kellett volna lennie. Hűvös levegő csapta meg, érezte a nedvességet és egy másik város kissé párás, friss szagát. Sötét volt, de ezt a sötétséget közelebb érezte a világossághoz, mint New York havas utcáinak a sötétségét.

Előtte, a pékségben, ahová annak idején eljárt Velencében, fény gyulladt, lyukat ütött a fekete szemerkélésbe. Cassie nézte, ahogy egy férfi jön-megy odabent, egy elmosódott alak az eső csíkozta ablak mögött, és végül rájött, hogy nem egy képet néz – ez a jelenet mozgásban van, ez a valóság!

– Istenem! – sóhajtott fel elképedve.

– Kimész vagy bejössz, cica? – kérdezte Izzy egy olyan világból, amelynek volt értelme. – Csukd be az ajtót! Mindenhová befúj a szél.

– Izzy! – szólalt meg Cassie, a hangja mintha nagyon messziről érkezett volna. – Gyere ide!

Velencében, abban a pékségben, amelynek nem lett volna szabad ott lennie, a kirakat mögött álló férfi épp levetette a sötét kabátját, és a bolt végében átment egy ajtón, hogy felakaszthassa.

– Gyere ide, Izzy! – ismételte Cassie elfojtott, feszült hangon.

– Mi az? – kérdezte a barátnője. – Basszus, csak nem megint bejutottak a patkányok?

Cassie nem felelt. Erővel összeszorította a szemét, elszámolt háromig, aztán újra kinyitotta. Az utca nem tűnt el. Ott volt az eső, a macskakő meg a férfi is a pékségben. Cassie már látta, hogy nem teljesen sötét az égbolt – pirkadt –, és egy szenvtelen hang a fejében azt mondta: Hát persze, Olaszországban hat órával később van, mint New Yorkban. Ott már hajnalodik.

Aztán Izzy mellette termett. Cassie odafordult felé, és nézte, ahogy a barátnője szeme elkerekedik, miközben próbálja felfogni ugyanazt a lehetetlenséget, amellyel Cassie küzdött.

– Sztrókot kaptam? – kérdezte Izzy monoton hangon. – Cassie, berúgtam?

– Lehetetlen – mondta Cassie lassan, nem is felelt a barátnője kérdésére. – Elképesztő!

– Mi a fene ez? – A kérdés úgy szökött ki Izzyből, mint egy értetlen lehelet.

– Ez itt Velence! – kiáltotta Cassie. – Az a hely, amiről az előbb meséltem.

– És hogy került a lakásomba? – kérdezte Izzy szinte hisztérikusan. – Pisilnem kell! Hol van a mosdó?

Cassie elengedte a kilincset, és kinyújtotta a kezét. Izzy elkapta.

– Mit csinálsz?

– Mi az? – kérdezett vissza Cassie.

Izzy elengedte őt, és mindketten nézték, ahogy Cassie átnyújtózik a küszöb fölött. Érezte a szellő simogatását, az esőcseppek apró csókjait. Megmozgatta az ujjait, aztán tenyérrel felfelé fordította a kezét. Hitetlenkedve, boldogan kuncogott, majd visszahúzta a kezét a szobába. Izzyvel mindketten szemügyre vették.

– Eső – állapította meg Cassie a bőrén csillogó cseppeket szemlélve. – Éreztem a szellőt – folytatta mosolyogva, miközben megint kinézett az ajtón.

Hihetetlen volt. Az ajtójuk mögött egy másik hely húzódott, egy másik országbeli város az óceán túlpartjáról. Cassie elméje olyan lassan rágta meg ezt a lehetőséget, ahogy az ember a kedvenc ételét.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte Izzy.

– Azt, hogy a kezem Velencében volt – magyarázta Cassie. – A testem New Yorkban maradt, de a kezem Velencében volt.

Izzy értetlenül meredt rá.

– Hogy lehetséges ez? – kérdezte magától Cassie suttogva.

Némán bámultak át az ajtónyíláson. Képtelenek voltak elszakítani róla a tekintetüket. Az utca túloldalán most már egy másik ember is megjelent a pékségben, egy újabb homályos körvonalú alak az eső csíkozta ablakok mögött, mintha valaki szénceruzával skiccelte volna fel őket.

– Mit fogunk csinálni? – kérdezte Izzy, és Cassie arra gondolt, hogy most hall először bizonytalanságot a barátnője hangjában. Izzy mindig magabiztos volt, és ezt ki is mutatta.

– Oda akarok menni – mormolta Cassie.

– Odamenni? Hová?

– Velencébe – felelte Cassie maga elé mutatva. Hogyan is ne akart volna? Hiszen egy nagyon távoli hely, amit imádott, megjelent éppen itt, az orruk előtt!

– Nem mehetünk Velencébe! – kapott levegő után Izzy. – Pizsamában vagyok, és nincs rajtam cipő! Te pedig… nem tudom, te mit viselsz, de neked sincs cipőd.

– Tudnom kell, hogy valódi-e – erősködött Cassie, alig hallotta meg Izzy tiltakozását. Valóságosnak tűnt. És annak is érződött. – Dugd ki a kezed, Izzy!

Izzy óvakodva szemlélte az ajtón túli világot.

– Kérlek! – könyörgött Cassie. – Meg kell győződnöm róla, hogy nem csak képzelődöm. Hogy ez nem hallucináció!

Izzy keresztet vetett – ezt Cassie tőle még csak egyszer látta korábban, amikor évekkel ezelőtt egy kocsi elütött egy gyalogost az utcán –, aztán kinyújtotta a kezét. Az ujjai áttörtek a küszöb fölött, Izzy pedig összehúzta a szemét, mintha fájdalomra számítana. Aztán a keze már ki is ért az utcára, amelynek nem lett volna szabad ott lennie, Cassie pedig idegesen a szájára nyomta a tenyerét. Azt akarta, hogy igaz legyen ez a csoda, ez a lehetetlenség. El akarta hinni, hogy megtörténhet ilyesmi.

Izzy akkor hitetlenkedve felnevetett.

– Hideg – állapította meg. – Érzem a levegőt.

– Igen – helyeselt Cassie boldogan, örült, hogy Izzy is érzi, hogy tényleg valóság. – És az esőt?

– Igen, az esőt is. – Izzy pont úgy megmozgatta az ujjait, mint korábban a barátnője, aztán visszahúzta a kezét a lakásba, hogy szemügyre vegye, miközben a fejét csóválta.

Cassie ki akart lépni az ajtón. El akart menni Velencébe. Nem ijesztette meg, amit látott. Nem riadt meg a látványtól, nem volt semmi félelmetes odaát, csak valami bámulatos és örömteli.

– Ne! – kérte Izzy, mintha olvasott volna Cassie fejében. – És ha nem tudsz visszajönni? Mi van, ha ott ragadsz Velencében az esőben cipő nélkül, és nem tudsz hazajönni?

Cassie habozott, Izzy óvatossága megnyirbálta az örömét, visszafogta őt.

– Lefotózom! – ajánlkozott Izzy. Belenyúlt a pizsamája zsebébe, és kivette a telefonját, lefényképezte vele az ajtónyílást meg mögötte az utcát. Aztán hátralépett, készített még pár fotót, amely Cassie-t ábrázolta az ajtóban. – Mosolyogj!

Cassie szórakozottan elmosolyodott. Át akart lépni az ajtón. Ez volt az egyetlen vágya.

– Várj csak! Felveszem videóra – javasolta Izzy. – Integess, vagy csinálj valamit! Kezdheted!

Cassie felemelte a szabad kezét, és az ajtónyílás felé mutatott.

– Úgy néz ki, mint Velence – közölte. – A folyosónk helyén. – Mániákus nevetés tört ki belőle. – Őrület!

– Dugd ki megint a kezed! – kérte Izzy.

Cassie áthajolt az ajtón, átnyújtotta a kezét a küszöb felett, aztán tett egy lépést előre, és a fejét is kidugta.

– Cassie! – kiáltotta Izzy izgatottan.

Cassie érezte, hogy a barátnője elkapja, és visszarántja.

– Valódinak érzem – mesélte Cassie. – Nem hiszem el!

– Ennyi elég, most már kezdek bepánikolni.

Mielőtt Cassie felelhetett volna, Izzy megragadta az ajtót, és becsapta. Az ajtó megremegett a keretben, a két nő pedig némán bámulta. Aztán Izzy a barátnője felé fordult, elkapta a pillantását, kérdőn nézett rá. Cassie bólintott, mire Izzy kinyitotta az ajtót, és mögötte újra meglátta a saját szerencsétlenül kialakított, keskeny folyosójukat, amelyből a két hálószoba és a fürdőszoba nyílt, újra megjelent a kabátjuk és a cipőjük a bejárat előtt. Cassie-ből hirtelen kiszakadt az eddig visszafojtott levegő, elöntötték a megkönnyebbülés és a csalódottság hullámai.

Izzy azonnal a telefonjára pillantott. Cassie közelebb hajolt hozzá, összeért a fejük, miközben azokat a fotókat nézték, amelyeket Izzy készített az előbb, valamint a videófelvételt arról, hogy Cassie az ajtóban áll, kihajol rajta, aztán Izzy felkiált, és a felvétel véget ért.

– Hát ez meg hogy lehetséges? – álmélkodott Izzy.

Cassie az ajtóban állt csípőre tett kézzel, és csak most jött rá, hogy még mindig nála van Mr. Webber könyve, mindvégig rányomta az egyik kezét, miközben valamilyen csoda folytán Velence megjelent a folyosójuk helyén. Felemelte a könyvet, a hüvelykujját végighúzta a barna bőrborítón. Érezte, hogy a kötet felmelegedett a tenyerében, és nehezebb lett, mint amikor először a kezébe vette a könyvesboltban.

– A könyv az oka – mondta, miközben újra szemügyre vette. Nemcsak nehezebbnek érződött, de sűrűbbnek is, mintha valahogy mostanra több tartalom került volna a borítója alá.

– Hm? – morogta Izzy.

– A könyv az oka – ismételte Cassie. Egy perccel később leült, felkapta a borát, amelyet korábban nem ivott meg, és kiürítette a bögréjét.

– Hogy érted azt, hogy a könyv az oka? – kérdezte Izzy.

– Az ajtók könyve – felelte Cassie az elejére lapozva, és felolvasta azt a mondatot, amely Mr. Webber saját megjegyzése fölött hevert. – Minden ajtó bármelyik ajtó. Éppen arra az utcára gondoltam, meg arra az ajtóra a szállásomon – magyarázta Cassie. – A kezemben tartottam a könyvet, ezen gondolkoztam, és olyan… – Megremegett.

– Igen? – biztatta Izzy.

– Olyan furcsa érzésem támadt. Aztán kinyitottam az ajtót, és ott volt mögötte Velence. Az a Velence, amit éppen magam elé képzeltem. – Cassie érezte, ahogy feldereng benne az álmélkodás, mint a hajnali fény egy tökéletes napfelkelte alatt. Lehetséges lenne…?

Izzy rábámult, a hallottakat értelmezte.

– Elment az eszed? – kérdezte. – Azt hiszed, a könyv műve volt?

Cassie vállat vont, a szemével azt üzente, hogy szívesen fogad más magyarázatokat.

– Tudom, hogy imádod a könyveket, Cass, de hogy egy varázskönyv képes átrepíteni a fél világon?

– Az ajtók könyve – mondta Cassie a hangokat ízlelgetve. Kinyitotta a könyvet, átlapozta, az ujja megállt egy véletlenszerűen kiválasztott oldalon, azon az oldalon, amelyet korábban is látott már. Ott, ahová felskicceltek egy ajtót egy sötét szobában, amelynek az ablaka virágos, napsütötte mezőre nézett. Ezúttal azonban nem volt rajta ablak. Ezúttal egy utcát látott mögötte, macskaköveket meg egy pékség ablakát. Az az utca volt, ami az imént jelent meg előtte, Cassie-nek pedig leesett az álla az álmélkodástól. Megint végiglapozta a könyvet, próbálta megkeresni a korábban látott képet, de sehol sem találta.

– A könyv megváltozott – mormolta magában, izgatottá tette a felfedezés, az újabb képtelenség. Szinte úgy érezte, mintha a könyv élt volna, kommunikált volna vele. – Nézd! – mondta Izzynek, elé tartotta a könyvet, és érezte, hogy kezd hisztérikus állapotba kerülni. – Nézd meg ezt a képet! Korábban más kép volt itt! Most úgy néz ki, mint az az utca!

Izzy átvette a könyvet, és belenézett.

– Ugyanaz az utca, nem? – kérdezte Cassie, megerősítésre volt szüksége, hogy Izzy is ugyanazt látja, amit ő.

– Lehet – felelte a barátnője óvatosan, mintha nem akarna kimondani olyasmit, amit egyértelműen lehetetlennek tart.

– Jaj, ne csináld már! – morgolódott Cassie, visszavette a könyvet, és megint belenézett. – Egyértelműen ugyanaz az utca. De korábban valami más volt itt. Megváltozott.

Cassie agya egy pillanatig még zakatolt, miközben az egész teste remegett.

– Varázslat?

– Egy varázskönyv – mondta Izzy, szkeptikusan felvonva az egyik szemöldökét.

– Miért ne? – kérdezte Cassie. – Láttad, mi történt!

– Ha annyira biztos vagy benne, hogy a könyv okozta, akkor ismételd meg! – Izzy becsukta a folyosóra vezető ajtót, és rámutatott. – Tessék, varázsolj mögé egy másik helyet!

Cassie végiggondolta, és rájött, hogy pontosan azt akarja tenni, amit Izzy mondott.

Megint ki akarta nyitni az ajtót valahová máshová.

Használni akarta ezt a furcsa, varázslatos könyvet.

Csábította őt, elképesztő kalandot ígért egy olyan világban, ami nagyon kevés csodát rejtett.

– Fel kellene vennünk a kabátunkat – javasolta Cassie. – És először menj el pisilni!