Borítószöveg

„Múlt és jelen folyamatos párbeszéde ez a finoman szőtt, lebilincselő történet, mely elevenen teremti újra egy zsidó család tapasztalatait a huszadik század Európájában.”
– Philippe Sands, a Kelet-nyugati utca és a Patkány út szerzője

Hitler hatalomra jutásának idején Sara Franciaországban élt, de ritkán beszélt erről az időszakról. Jóval a halála után unokája, Hadley Freeman egy cipősdobozra bukkant a szekrényben.

Egy titokzatos idegennel készült fotót, egy, a Vöröskereszttől érkezett rejtélyes táviratot és egy szignózott Picasso-rajzot talált benne. Kutatásba kezdett, melynek során eljutott Picasso párizsi archívumától egy auvergne-i parasztház szobájáig, Long Islandből Auschwitzig.

Freeman úgy rakosgatja össze a családja múltját, akár egy kirakóst, hogy minél többet megtudjon nagyanyja és három testvére, Jacques, Henri és Alex életéről. Történetük – amely olykor tipikus, olykor megdöbbentő - felvillantja a kelet-európai zsidóság egy újabb holokauszttapasztalatát.

„Szeptember 24-én az őrök kirángatták Alexet az Excelsior-beli cellájából – kékre-zöldre verve, kis híján megtörve –, és társaival együtt a vasútállomásra hajtották. Várt rájuk egy vonat. Alig látták, mert az érzékeiket eltompította az állomást betöltő éktelen lárma: férfiak, nők, gyerekek és csecsemők ordítottak, sírtak, könyörögtek, miközben kíméletlen katonatisztek kiabáltak velük franciául és németül. A lárma szívszakasztó és rémületes volt, bele lehetett halni. De Alex rendíthetetlenül masírozott a vonat felé – emelt fővel, félelem nélkül, ahogy egy légióstól elvárható. Mellette az a cellatársa, akivel a leginkább összebarátkozott, egy hórihorgas francia, Jacques Schwob Héricourt; ugyanabba a kocsiba kerültek nyolcvan társukkal együtt. – Lesz esély, hogy megszökjünk? Nem bánhatnak velünk úgy, mint a birkákkal. Tennünk kell valamit – suttogta Alex Héricourt-nak. De fogalmuk sem volt, mit tehetnének.”

„Krimi, családtörténet, a múlt század lebilincselő krónikája. Hadley Freeman egy cipősdoboznyi emléktárgyból rekonstruálja családja történetét, egy olyan családét, amelyet a vészkorszakban megpróbáltak eltörölni a föld színéről. Freeman pontosan látja azokat a szürke zónákat, amelyeket a háborús időkben az emberek elfoglalnak; és attól sem riad vissza, hogy rámutasson múlt és jelen gyűlölködésének rémisztő párhuzamaira. Bátor és csodálatos könyv.”
– Nathan Englander

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Hadley Freeman: House of Glass – The Story and Secrets
of a Twentieth-Century Jewish Family. Simon & Schuster, 2020

Fotók: © Natasha de Betak (13/2); © Billy Farrell/BFA.com (13/7).

A (11/5) képet Pablo Picassónak, a (12/4) képet René Gruaunak tulajdonítják.

Copyright © Hadley Freeman 2020

Hungarian translation © Lukács Laura 2023

Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Féder Márta

ISBN 978-963-355-876-8

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Szerkesztette Greskovits Endre

A szöveget gondozta Segesdi Móni, Kővári Bettina

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Apámnak, Ron Freemannek és

Sala nagymamámnak

– Ha valaki hisztérikusan reagál arra, ami a világ másik felén történik, az nem őrült?

– Amikor ő beszél róla, akkor nem a világ másik felén történik, hanem a szomszéd utcasarkon.

– És ez normális?

– Magam sem tudom. Néha mégis olyan érzésem van, mintha ez az asszony tudna valamit… Mintha rákapcsolódott volna egy olyan hálóra, amelyik körbeéri a föld másik felét is. Tud valamit, amire a többieknek még nem nyílt ki a szemük.

ARTHUR MILLER: Üvegcserepek, 1994

(Ungvári Tamás fordítása)

Sala Alex Ornstein napernyője alatt
ebédel Deauville-ban

Bevezetés

FELÁLLTAM, HOGY BECSUKJAM a szekrényajtót, és ekkor vettem észre a cipősdobozt egészen hátul, egy halom bőrtáska mögött. Fényes, piros doboz volt, bár inkább szürkének látszott az évtizedes porréteg alatt. Biztos ebben is egy kissé kitaposott, cicasarkú szandál van, gondoltam. De ha már eljöttem idáig, csak belenézek. Úgyhogy visszaültem a padlóra, kihalásztam, kinyitottam a dobozt. Nem cipő volt benne. Hanem a nagymamám egész életén át – és még azon túl is évekig – őrzött titkai.

Huszonhárom évvel korábban, 1983-ban indultam el azon az úton, amely oda vezetett, hogy tizenkét évvel a halála után felforgassam nagymamám szekrényét. Akkor ötéves voltam, és először utaztam Európába a szüleimmel, hogy megismerjem családom francia ágát: nagymamám bátyját, Henri Glasst és feleségét, Soniát, fiatalabbik bátyját, Alex Maguy-t, valamint utolsó, még élő unokatestvéreiket, Alex és Mania Ornsteint. Nagymamám, Sala, aki Floridában élt Bill nagyapámmal, külön utazott, és Franciaországban csatlakozott hozzánk.

Apám talán azért szorgalmazta annyira ezt a találkozást, hogy helyrebillentse családfánk egyensúlyát; mert míg anyám oldala bővelkedett amerikai nagynénikben, nagybácsikban és unokatestvérekben, akik az Egyesült Államok egész területén, Washingtontól Cincinnatin át Seattle-ig szétszóródva éltek, addig apám oldala viszonylag néptelen volt. Míg sor nem került erre az útra, apám családja az én fejemben mindössze nagyszüleimből és apám öccséből, Rich nagybátyámból állt, akik mind Miamiban laktak. Tudtam, hogy amikor nagymamám a nekem csak nagy vonalakban „háborúnak” leírt történelmi helyzetből menekült, el kellett hagynia franciaországi rokonait, és ezért van az – magyarázta apám –, hogy az ő oldalán nem túl népes a család. Arról nem szólt, hogy mi a helyzet az ő nagyon is amerikai apjának a rokonságával, én pedig túl kicsi voltam ahhoz, hogy ez a hiány szöget üssön a fejembe.

Anyám családja melegszívű, lármás, összetartó család volt, s én mindig boldogan láttam viszont szinte édestestvérnek elkönyvelt anyai unokatestvéreimet. Apai nagyszüleimnél egész más volt a helyzet: ők folyton piszkálták egymást, ami riasztott, mert a szüleim soha nem veszekedtek. Nagymamámat nehéz embernek tartottam, bár akkor képtelen lettem volna megfogalmazni, miért. Ha mindenáron mondanom kell valamit, „furcsának” neveztem volna, de igazából „szomorút” értettem rajta, márpedig a szomorú felnőttek összezavarják a gyerekeket, különösen, ha azok olyan gondtalan életet élnek, mint én. Amikor Miamiba látogattunk, fehér nadrágos, pólóinges nagyapám elüldögélt velünk a cukorkaszínű nyugágyakon a szállodai medence mellett, élvezte a napsütést, és tűrte, hogy én meg a húgom csavargassuk hatalmas bajuszát. Nagymamám tőlünk távolabb, egy napernyő alatt foglalt helyet. A napsugarak ellen további védelmet biztosított neki a széles karimájú kalap és a Hermès márkájú – vagy ahhoz hasonló – selyemsál, amelyet bonyolult csomóban kötött a nyakába, az ölében pedig egy picike Dior retikül feküdt. Francia hölgy benyomását keltette, legalább annyira, amennyire nagyapám amerikai volt – egy Renoir-festmény természetes lágyságával és eleganciájával, amelyet azonban beárnyékolnak Hopper búskomor tónusai.

Párizsban élő fivérei francia divatlapokat küldtek neki, a medencénél is ezeket olvasgatta. És makacsul ragaszkodott francia akcentusához, pedig már születésemkor is negyven éve élt Amerikában. Magától értetődött tehát, hogy ő, aki olyan nyomatékosan francia, szintén részt vesz a franciaországi találkozón.

Szüleim és én New Yorkból repültünk Párizsba, onnan pedig vonattal utaztunk a normandiai tengerpartra, Deauville-ba. Elegáns nagyszállóival Deauville olyan volt akkor, sőt most is olyan, mintha megrekedt volna a huszadik század közepén, és a hosszú, homokos parton sorakozó tarka napernyőknél libériás pincérek szolgálták föl ezüsttálcán a háromfogásos ebédeket. Itt találkoztunk a francia rokonokkal, mert mindannyian Deauville-ba jártak nyaralni, csak többnyire nem együtt.

Bár csak ötéves voltam, tisztább emlékeim vannak erről a nyaralásról, mint azokról, amelyekben tizen- és huszonévesen volt részem. Részben azért, mert akkor jártam először Amerikán kívül, és ez olyan meghatározó élmény volt, mint az első napom az iskolában vagy az, amikor munkába léptem. De azért is, mert a családom rengeteget fényképez, és ezen a nyaraláson több kép készült, mint egy esküvőn, főleg a családi fotósok, nagymamám bátyja, Henri és apám jóvoltából. Emellett anekdotázni is szeretünk, így képtelenség szétválasztanom saját valós emlékeimet attól, amire családtagjaim elbeszéléséből és a képek alapján emlékszem. Valódi emlékeket idézek föl, vagy emlékek emlékeit? Családomban gyakran elmosódik a kettő közötti határ. Mindenesetre csak azt írtam meg, amit nálam bölcsebbek – akik jobban el tudják választani egyiket a másiktól (más szóval: a szüleim) – megerősítettek.

Megegyeztünk, hogy deauville-i hotelünk éttermében találkozunk este, vacsora előtt. Feltételeztem, hogy francia családom olyasmi lesz, mint az amerikai, és új rokonaimmal föl-alá nyargalászhatok majd a parton, ahogy Cincinnatiban szoktam az unokatestvéreimmel, mert öt évem tapasztalatából azt szűrtem le, hogy nagycsaládi összejöveteleken ez szokott történni. De amikor megérkeztünk az étterembe, kiderült, hogy képtelenül öreg emberek várnak ránk – egyikükből sem néztem ki a legcsekélyebb futkározási hajlandóságot sem. Csak ketten beszéltek angolul: Alex Maguy és Sonia. A többiek jobb híján mosolyogtak rám, és bólogattak, én pedig erősen kapaszkodva anyám kezébe, félénken visszamosolyogtam. Deauville, most már tudtam, egyáltalán nem olyan, mint Cincinnati. Így aztán némileg megkönnyebbülten láttam, hogy nagymamám is megérkezik, utolsónak a csoportból; őt legalább ismertem, és tudtam, hogy beszél angolul. De nagymamám nem lépett oda hozzánk, hanem kissé távolabb megállva méregette testvéreit és unokatestvéreit. Már épp indultam, hogy én megyek oda hozzá, amikor valami olyat láttam, amit azelőtt soha: nagymamám sírt. Aztán sarkon fordult, és kisietett a teremből.

– Mi baja a nagymamának? – kérdeztem anyámtól, de ő ujját a szájára szorítva csak rázta a fejét. Kérdőn apámra néztem, aki az ajtó felé fordulva nézett az anyja után, majd kiment ő is.

Alex Maguy-nak – aki tulajdonképpen Glass volt, akárcsak Henri, Sonia és lánykori nevén nagymamám is, csak nem jutott eszembe megkérdezni tőle, miért használ más családnevet – volt egy kis pihenőkabinja a parton, amelyben bármikor átöltözhettem fürdőruhára vagy vissza. Saját kabin a tengerparton, nagyon király, gondoltam, de csak addig, amíg meg nem láttam, mije van Alex Ornsteinnak: óriási, piros napernyője, kék zászlóval a tetején! Az ő ernyője alatt találkoztunk ebédidőben mindennap, és elegánsan öltözött pincérek szolgáltak ki minket. Bár az ernyő Alex Ornsteiné volt, az ebédeket Alex Maguy uralta. Alacsony, kopasz ember volt, kemény, mint a puskagolyó, de imádott beszélgetni apámmal és unokatestvérével, Alex Ornsteinnal, akit néha szeretettel megölelt. A húgomat meg engem nem ölelgetett, de szemlátomást szívesen beszélgetett velünk, és mesélt híres művészekről, akiket ismert, és akikről persze nem hallottunk, mivel a húgom hároméves volt, én meg öt. Amikor egyszer eltévedtem a tengerparton, Alex Maguy-t és a kabinját kerestem, mert tudtam, hogy ő a biztos pont.

Akárcsak nagymamám, Sonia is alacsony volt, és vörös hajú, de míg a vékony, csöndes Sala mélabút sugárzott, Sonia gömbölyded, sűrű lényét majd’ szétvetette az energia. Lángoló haj, rózsaszín rúzs, kék szemhéjfesték – olyan volt, mint egy petárda. Bridzselni tanított bennünket a húgommal, és megismertette velünk a pain au chocolat-t, ami még a bridzsnél is izgalmasabb volt. Délelőtt a hotel előcsarnokában várt ránk, és lesétált velünk a partra, ahol – legalábbis úgy tetszett – mindenkit ismer, aki a deszkajárdán szembejön.

– Ki volt ez? – kérdeztem egyszer, miután hosszan és elmélyülten eszmét cserélt egy idősebb amerikai hölggyel a kutyáik természetéről.

– Fogalmam sincs – felelte Sonia, és mentünk tovább.

Sonia férje, Henri egy méter nyolcvankettő volt, így nagyjából harminc centivel tornyosult felesége és testvérei fölé, de nyájasabb volt náluk, és még nyolcvanhárom évesen is feltűnően jóképű. Ha elkapta a pillantásomat az asztalnál, bocsánatkérőn mosolygott, amiért nem tud angolul, nagymamámat pedig gyakran megölelte, és úgy simogatta a haját, mintha Sala még mindig az ő gyermek húgocskája lenne. Ha Sonia és Alex Maguy heves vitába bonyolódott ebéd közben, Henri hátradőlt, és megvárta, míg elül a vihar. Mindannyian tudtuk, hogy nem tanácsos egy puskagolyó és egy petárda közé állni.

Alex és Mania Ornstein volt a legtörékenyebb, de sok tekintetben a leginkább alkalmazkodó is; gyakran ők békítették ki Soniát és Alex Maguy-t. Az Ornsteinok kevésbé tűntek problematikusnak, mint a Glassok.

Annak ellenére, hogy Deauville nem Cincinnati, kiválóan éreztem magam. Megismerkedtem a francia kultúra olyan alapvető elemeivel, mint a háromgombócos tölcséres fagyi és a bagett. De a felnőttek olykor mogorvák voltak, különösen Sonia és Alex Maguy; a nyaralás vége felé már alig bírtak megmaradni egy asztalnál. Évtizedek óta nem fordult elő, hogy huzamosabb időt töltöttek volna együtt. És ekkor fordult elő utoljára.

Hadley Deauville-ban, Alex Ornstein napernyője mellett

Eltelt a hét, hazautaztunk az Egyesült Államokba, és aztán lassan, kérlelhetetlenül meghalt mindenki, akit Deauville-ban megismertem. Nagymamám 1994-ben halt meg, akkor tizenhat éves voltam. Amerikában is megtalálta a helyét, mégis mindig szomorúnak láttam, és a szomorúsága idegesített. Ezért sosem engedtem közel magamhoz. Mire meghalt, már én is be voltam zárva a magam bánatába: kórházba kerültem anorexiával, így a temetésére sem tudtam elmenni. Az ezután következő években valahányszor erre gondoltam, megfogalmazhatatlan érzéseim támadtak, amelyeket valószínűleg ismét a „furcsa” jelzővel írtam volna le, de valójában úgy értettem volna, hogy rettenetesen érzem magam az egész miatt. Szándékosan kerültem hát, hogy a nagymamámra gondoljak, vagy bárkire a francia családomból.

De amikor felnőttem, hirtelen nem tudtam nem gondolni rájuk. Egyre több olyan mozzanat jutott eszembe, amelyekre akkor nem figyeltem föl, mégis elég erősek voltak ahhoz, hogy nyomot hagyjanak az emlékezetemben: ahogy nagymamám Henri kezét keresi Deauville-ban, mintha különben Henri – vagy ő maga – elsodródhatna; Alex az 1990-es években, ahogy tágas, elegáns párizsi otthonában ül, magányosan a Picasso- és Matisse-festmények között; Sonia és Alex, két idegen a bát micvámon, akik egy szót sem szólnak egymáshoz, noha Párizsban évtizedekig csak néhány utca választotta el őket. Szégyelltem, hogy ellöktem magamtól a nagymamámat, és a francia rokonokat sem faggattam a múltjukról, amíg még lehetett. Bár igaz, mások sem tették: apám, Rich bácsikám, de Henri és Sonia lánya, Danièle sem kérdezgette sűrűn a szüleit.

Mindannyian ismertünk halványan körvonalazott történeteket, de konkrétumokat nem, és egész biztosan nem volt a kezünkben semmi bizonyítható. Tudtam, hogy nagymamám, az anyja meg a fivérei az 1930-as években Párizsban éltek. Aztán Alex Maguy révén nagymamám megismerkedett a nagyapámmal, és követte az Egyesült Államokba. Tudtam, hogy Alex harcolt a háborúban, aztán fogságba esett, és koncentrációs táborba küldték, de valahogy megszökött, aztán a háború után divattervezőként, majd műkereskedőként dolgozott. Azt is tudtam, hogy volt még egy fivér, aki nem élte túl a háborút. Henri és Sonia múltjáról szinte semmit nem tudtam.

Egyre valószínűbbnek éreztem, hogy azért került sor éppen Deauville-ban az egyetlen találkozóra a francia rokonokkal, mert Deauville tökéletesen képviselte mindannyiuk eszményített francia múltját. Nagymamám – franciásan divatos, elegáns öltözködésével, az otthonát megtöltő francia műtárgyakkal és magazinokkal – maga volt a megtestesült eszményi franciaság, nyilvánvaló honvágya pedig arra a Franciaországra vonatkozott, amelyben az ifjúságát töltötte. Tudtam, hogy a felszín mögött van egy történet, de belegondolni is olyan volt, mintha horzsoláshoz nyúlnék, így aztán hol tapogattam ezt a fájó helyet, hol meg elborzadva menekültem attól, amit csinálok. Például egy levéltárban töltött délután – a Glass család tagjainak születési anyakönyvi kivonatait kutattam – annyira kimerített érzelmileg, hogy utána két órát kellett aludnom. Első anyagaimat és jegyzetfüzeteimet különböző szekrények mélyére rejtettem, így próbálva becsapni magam, hogy nem is foglalkozom azzal, ami már nagyon is foglalkoztatott.

Húszas éveim közepén már Londonban dolgoztam újságíróként, és azt hittem, megtaláltam a módját, hogyan írhatok fájdalommentesen a nagymamámról: úgy, hogy a divathoz való viszonyáról írok. Meg voltam győződve róla, hogy nagymamám az identitását hirdette dacosan a ruhatárával. Míg más zsidó nagymamák Miamiban formátlan ingruhákat vagy rosszul szabott, rikító, nyomott mintás darabokat viseltek, az én nagymamám mindig úgy nézett ki, mint aki divatbemutatóra igyekszik, akkor is, ha csak az élelmiszerboltba ment. Haja és sminkje mindig kifogástalan volt, kiegészítői finoman ízlésesek. Kifejezetten franciásan öltözködött – Yves Saint Laurent-stílusú parasztblúzt, Chanel-stílusú blézereket hordott –, büszkén hangsúlyozva a ruháival, hogy nem amerikai.

Ekkoriban Rich bácsikám lakott nagyszüleim megüresedett lakásában, de szerencsémre nem dobta ki nagymamám holmiját. Odarohantam – nem akartam mást, csak átnézni a beépített szekrényt, leírni nagymamám ruhatárát, és ezáltal egyfajta áttételes módon írni róla magáról; közvetlenül és egyenesen írni még olyan lett volna, mint belebámulni a napba. Megérkeztem, kinyitottam a beépített szekrényt, és azonnal megkezdtem a kutatást.

A ruhák tökéletes állapotban maradtak meg, hála a tisztítóban kapott műanyag védőhuzatnak, és még mindig érezni lehetett rajtuk a Chanel parfüm és a Guerlain púder illatát (nagymamámnak még a kozmetikai cikkei is szigorúan franciák voltak). Leültem a padlóra, és vázlatosan lerajzoltam a cipőket, táskákat, sálakat, míg be nem telt a jegyzetfüzetem. És ekkor láttam meg a cipősdobozt a szekrény mélyén. Az alábbiakat találtam benne:

kis méretű fotóalbum, a fedele faragott fa, tele fényképekkel, amelyeken Henri és Alex fiatalabb, mint amilyennek valaha is láttam őket. Számos fényképen a nagymamám látható gyerekként. Későbbi képeken már fiatal nő, az egyiken átölel egy férfit, akinek az arcát valaki – feltehetően nagymamám – körömmel kikaparta;

profi fotó a nagymamámról a húszas évei végén, amelyet valaki négyfelé tépett, majd ragasztószalaggal összeragasztott, de az egyik negyede hiányzik;

néhány fénymásolt oldal egy Francia női szabók című könyvből;

egy bizonyos Kiki három francia nyelvű levele Los Angelesből, mindhármat az 1940-es években írta;

fényképek egy számomra teljesen ismeretlen, kopaszodó, kerek szemüveget viselő emberről; az egyiken katonai egyenruha van rajta, kettőn más férfiak társaságában látható. Többnek a hátuljára nagymamám ezt írta jellegzetesen dőlt betűivel: Jacques;

Jacques-ot ábrázoló ceruzarajz kartonpapírdarabon, amelyre a következőt írta a készítő: Camp de Pithiviers, 22. VI. 1941.;

téglalap alakú fémlap, rajta a következő szavakkal: GLASS, Prisonnier Cambrai, 1940;

fénymásolt jegyzetlap, amelyre valaki franciául följegyezte, hogy a famille Glass álnéven bujkál Párizsban;

távirat a Vöröskereszttől, amelyben nagyon sajnálják, hogy „lesújtó hírt kell közölniük”;

képek, amelyeken Henri, Sonia és a csecsemő Danièle látható;

újságkivágások Alex Maguy-ról;

számos fényképen Alex és Pablo Picasso;

négyrét hajtott, gyűrött papír, amelyre valaki egy férfit rajzolt: az alak pisztolyt szorít a saját fejéhez, és ahová a fegyver csöve mutat, ott cigarettával átégették a papírt. Az aláírás: Avec amitié, Picasso.

Visszatettem mindent a dobozba, a dobozt eltettem az utazótáskámba, és másnap hazarepültem. Tudtam, hogy olyan történetre leltem, amely egyáltalán nem a divatról szól.

A következő évtizedben ezeket a nyomokat követve fejtettem föl nagymamám és fivérei életét. Néha megerősítést nyertem, és sikerült kitölteni egy-egy homályosan már ismert történet hézagait, máskor olyasmire bukkantam, amit álmomban sem gondoltam volna a családomról. Egyes esetekben nyilvánvaló volt, hogy az általam előbányászott titkokat eredetileg az enyészetnek szánták, és ilyenkor komoly kétségeim támadtak: etikus-e, amit művelek, szabad-e turkálnom olyan szekrényekben, amiket a rokonaim örökre lezártak? Elvégre a tény, hogy megtaláltam a múlt emlékeivel teli cipősdobozt, egyáltalán nem jelenti azt, hogy a nagymamám örült volna ennek, sőt ellenkezőleg: valószínűleg túl gyorsan lett magatehetetlen (agyvérzést kapott), és már nem volt sem módja, sem ideje, hogy megsemmisítse.

Ugyanakkor azt is tudtam, hogy az általam talált történeteknek nem szabad megfakulniuk, mint egy fekete-fehér fényképnek a szekrény mélyén. Minél többet kutattam, annál több áthallást fedeztem föl a személyes múlt és a politikai jelen között, és valószínűleg nem véletlen, hogy éppen a Brexit-népszavazás és Donald Trump 2016-os megválasztásának árnyékában köteleződtem el végleg ennek a könyvnek a megírása mellett. Noha e két politikai elmozdulás egyike sem érintette a zsidókat – senki nem helyezte kilátásba a kirekesztésüket –, az várható volt, hogy az újonnan alakult rendszerek egyes homályosan meghatározott „kívülálló” csoportok kirekesztésére készülnek.

Sala és Bill az ötvenes években Long Islanden

Ezzel egyidejűleg Európa-szerte mind a szélsőjobb, mind a szélsőbal oldalán nagymértékben erősödött a nyílt antiszemitizmus – nem gondoltam volna, hogy ez még az én életemben bekövetkezhet. Egy 2018-as közvélemény-kutatás szerint négy európaiból egy gondolta úgy, hogy „a zsidóknak világszerte túl nagy a ráhatásuk a konfliktusok és háborúk alakulására”, míg ötből egy mondta azt, hogy „túl nagy a befolyásuk a médiában és a politikai életben”.{1} Franciaországban, családom történetének leggyakoribb helyszínén 74 százalékkal nőttek az antiszemita megnyilvánulások 2017 és 2018 között,{2} míg az amerikai Rágalmazásellenes Liga (Anti-Defamation League, ADL) jelentése szerint ugyanebben az időszakban megkétszereződött a zsidók ellen elkövetett támadások száma.{3} Természetesen könnyebb figyelmen kívül hagyni a múlt tanulságait, ha maga a múlt is teljesen elhalványult; két friss közvélemény-kutatás szerint az amerikaiak 41 százaléka nem tudja, mi történt Auschwitzban,{4} és az európaiak egyharmada „keveset vagy semmit sem” tud a holokausztról.{5} Ezek a számok félresöpörték azt az aggodalmamat, hogy csak saját hiú vágyaimat elégítem ki, ha a múltról és a családomról írok.

Megszállottságomnak mégis kevés köze volt bármiféle politikai jövőbe látáshoz. Szereplőimben a személyiség ragadott meg igazán, az hatott rám olyan erővel, hogy haláluk után évtizedekkel sem tudtam átlépni rajtuk.

Nagymamám és fivérei rendkívül szorosan kötődtek egymáshoz, de a háború alatt eltérő utat jártak be, így más-más módon tapasztalták meg a zsidóság huszadik századi hányattatásait. Életútjuk megismerése nemcsak a múlthoz ad térképet, hanem azt is megmagyarázza, hogy kik vagyunk ma. „Aki nincs tisztában a múlttal, az nem értheti meg a jelent, és nem tervezheti el annak rendje s módja szerint a jövőt”,{6} írja Chaim Potok a Davita hárfájában. Amit a múltról és a jelenről találtam, beleírtam ebbe a könyvbe.

Sala (középen) és két Ornstein unokatestvér
Chrzanówban 1916 körül

1
A GLAHS CSALÁD – A stetl

Osztrák–Magyar Monarchia, 1900-as évek

HENRI, JACQUES, ALEX ÉS SARA Glass imádta a franciaságát, és ennek az az oka, hogy nem voltak franciák, és a nevük nem Henri, Jacques, Alex és Sara Glass volt. Hanem Jehuda, Jakob, Sender és Sala Glahs, amikor megszülettek Lengyelországnak azon a részén, amely akkor még az Osztrák–Magyar Monarchiához tartozott. Ez életükben és halálukban is zavart okozott Glassék nemzeti hovatartozása szempontjából; ha újságcikkben szerepelt, Alexet gyakran titulálták „osztráknak”, Sala halotti anyakönyvi kivonatán pedig egyszerűen „Ausztria” szerepel születési helyként. Később számos barátja is osztotta ezt a nézetet: gyerekként „Bécsben élt, azt hiszem”, mondták nekem többen is. A valóság az, hogy Sala több mint 400 kilométerre Bécstől nőtt föl, és a Glahs család valószínűleg sosem járt a mai Ausztria területén. Chrzanówból, ebből az egykor forgalmas vásárvárosból származtak, amelynek neve – a líraiság tökéletes mellőzésével – a chrzan lengyel szóból ered, ez pedig tormát jelent, ami a környék specialitása. Ma elegánsabban Galíciának nevezik ezt a térséget, vagyis a mai Lengyelország délkeleti csücskét.

Chrzanów a huszadik század elején jellegzetes kelet-európai stetl, vagyis zsidó kisváros volt, az a fajta, amelyet annyira közismertté tettek a kulturális feldolgozások, hogy még az egykor benne élők is a művészet prizmáján keresztül tekintettek rá, szinte közhellyé laposítva a valóságot. Nagymamám nagyon ritkán emlegette a gyerekkorát, akkor is a Hegedűs a háztetőn vonatkozásában, egy másik interjúalanyom pedig, aki a Glahs testvérekkel egy időben élt a stetlben, gyermekkora festői kis utcáiról azt mondta, hogy olyanok voltak, „mint Chagall festményein: szegények és görbék”.{7} Amikor 2018-ban ellátogattam Chrzanówba, útikönyvem Isaac Bashevis Singer elbeszéléseiből felsejlő kisvároshoz hasonlította. Chrzanów azonban olyan egyedülálló tulajdonságokkal bírt, amelyek az általános stetl fölé emelték. A Glahs család idejében sűrű, sötét nyírerdők vették körül, ahol a gyerekek elbújhattak a szüleik és a tanítóik elől. Különösen szép központi terét színes házak és üzletek szegélyezték, amelyek mérföldekről is odavonzották a vásárlókat. Ma már inkább arról a gyászos tényről ismert, hogy mindössze húsz kilométerre van Auschwitztól, olyan közel, hogy a két település testvérvárosnak tekintette egymást.

A Glahs testvérek soha nem beszéltek a gyerekkorukról, és ha egyáltalán említették Lengyelországot, undorral tették, és máris továbbléptek, nem tartva szükségesnek elidőzni a témánál. Személyes történetek és kiindulópont híján tehát történelmi dokumentumokhoz fordultam. Ha híres zsidó dinasztia lett volna a családom, mondjuk, Rothschild, Freud vagy Halberstam – ez utóbbi jómódú család ugyancsak a környéken élt –, lenne miből merítenem. De nem volt az. Európa múltjának szegényebb sorsú millióiról pedig alig maradt fenn valami, mintha ők csak a homokban hagyták volna ott a lábnyomukat, amelyet haláluk után gyorsan elfújt a szél. Legfeljebb azonosíthatatlan, fekete-fehér fényképek tanúskodnak róluk, kifejezéstelenül ünnepélyes arcok a fényképész stúdiójában, ahol a villanófény kilúgozta belőlük a személyiséget. Esetleg egy röpke említés vagy népszámlálási adat egy homályos alagsori irattárban – ennyi bizonyítja, hogy léteztek, semmi más. A történelem szótárában ők „a szegények”, „a parasztok”, „az írástudatlanok”, pedig az életük, ha ismernénk, valószínűleg sokkal többet elárulna a korról, mint az előkelő családok hűen dokumentált története.

Apám szerint Alex nagy-nagybátyám azt állította az 1970-es években, hogy megírta az emlékiratait, csak nem publikálta, de apám nem emlékezett, látta-e valaha is a kéziratot. Ha létezett egyáltalán, biztos rég kidobták, de sokkal valószínűbbnek látszott, hogy – mint annyi más képtelenséggel – ezzel is csak dicsekedett Alex bácsi; memoárt írt, amelyet valami oknál fogva senki nem látott. A gondolat, hogy Alex bácsinak lett volna türelme leülni és megírni egy egész könyvet, legalább olyan valószínűtlenül hangzott, mintha én azt állítanám, hogy Picasso a barátom. De 2014-ben e-mailt kaptam apám Floridában élő öccsétől, Rich bácsitól, hogy nagymamám holmija között megtalálta Alex memoárját. Egy hét múlva meg is érkezett a testes FedEx csomag, amelyben nagymamám halála óta, vagyis húsz éve érintetlen papírköteg feküdt. Franciául írták különálló lapokra, és szinte biztos, hogy Alex diktálta valakinek, aki aztán legépelte a szöveget, mert teljesen olyan élmény volt olvasni, mintha Alex bácsit hallgatnánk, ahogy a maga nyers, hétköznapi beszédmodorában fegyverropogás-szerűen ránk zúdítja tudatfolyamát: „A mai napig megvan a jiddis akcentusom. Soha nem próbáltam leszokni róla. Imádom a jiddist. Ez az anyanyelvem. Ezt a nyelvet beszéltem, amikor tudtam, mi az, éhesnek lenni. Amikor harcoltam azokkal a korcs lengyelekkel, akik a halálomat akarták”, írja mindjárt az első oldalon. Mintha előttem állna párizsi lakásában, vadul rázva az ujját, és vádlón bökdösve a láthatatlan ellenfelekre. (Amikor először láttam Joe Pescit egy filmben, majdnem leestem a székről, mert Pesci tisztára olyan, mint Alex bácsi, csak az olasz hátteret kell kicserélni zsidóval – úgy beszél, henceg és gesztikulál, mint ő.) Apám a rá jellemző hősiességgel lefordította nekem angolra Alex memoárjának mind a 250 oldalát (tűrhetően beszélek franciául, de nem elég jól ahhoz, hogy megbirkózzam Alex ütős szlengjével, a jiddisbe olykor átcsapó fordulatokról nem is beszélve). De mielőtt visszaküldte nekem a fordítást, figyelmeztetett, hogy legalábbis erős kétkedéssel olvassam: Alex önmítoszteremtő hajlama hírhedt volt, és még a hozzá legközelebb állók sem hitték el egészen mindazt, amit magáról mondott. Így bár a memoár roppant értékes lelet volt, azzal a várakozással fogtam neki, hogy Alex hőstetteiről fogok olvasni, méghozzá eléggé bódító mennyiségben. Annál jobban csodálkoztam, amikor kiderült, hogy az első harminc oldal Alex chrzanówi gyerekkorát mutatja be részletesen és dísztelenül, vagyis életének egy olyan szakaszát, amelyről soha egyikünknek sem beszélt. Nem magára és a sikereire összpontosít, hanem a család küzdelmeiről ír megindító őszinteséggel – életekről, amelyek több mint egy évszázadig rejtőztek a sötétben, mielőtt felbukkanhattak a fénybe.

Chrzanówban 1590 óta éltek zsidók, ugyanis ekkor telepedett le itt az első, Jáákov nevű zsidó.{8} Jáákov nyilvánvalóan nagy hatást gyakorolt a településre, mert a huszadik század elején már hatvan százalékban zsidók lakták,{9} és egyik legfontosabb iparága judaika tárgyak, például tóratekercsek és mezüzék készítése volt.{10} A főteret százhúsz, kifejezetten zsidó bolt vette körül, héber és jiddis cégérekkel, a közepén pedig szabadtéri piac működött; itt vásárolták a nők a kóser ételeket és a fejkendőket. A Glahs gyerekek születésének idején Chrzanównak még a polgármestere is zsidó volt, dr. Zygmunt Keppler ügyvéd személyében. Chrzanów társadalmi osztályok tekintetében is ízig-vérig zsidó település volt.

Ekkor már vége felé közeledett a zsidók rövid és viszonylagos aranykora az Osztrák–Magyar Monarchiában. Legnyilvánvalóbban a gyalázatos Hilsner-ügy bizonyítja az antiszemitizmus térnyerését: 1899–1900 folyamán a bíróság számos alkalommal tárgyalta a zsidó Leopold Hilsner ellen felhozott vérvádat, aminek következtében Hilsner tizenkilenc évet töltött börtönben, mire bocsánatot nyert. Ugyanakkor Ferenc József rokonszenvesnek találta a zsidó vallást, egyenlő jogokat adott a zsidóknak, és támogatta intézményeiket, így az ő uralkodása alatt a zsidók elhagyhatták a gettókat, és részt vehettek a társadalom életében. A monarchia zsidósága szempontjából ezért olyan feltűnően termékeny és virágzó az 1848 és 1916 közötti korszak – elég olyan emberekre gondolnunk, mint Herzl Tivadar, Stefan Zweig vagy Sigmund Freud; nem mintha ez a nemzedék különlegesen tehetséges lett volna az előzőkhöz képest, csak több – akkoriban példátlanul sok – szabadságot kapott.

A chrzanówi zsidók többsége szegény volt, de jobban élt, mint bármikor korábban vagy később. Barátságos viszonyt ápoltak a környékbeli falvakban lakó katolikus lengyelekkel, akik sűrűn bejártak Chrzanówba, templomba mentek, bevásároltak, iskolába vitték a gyerekeiket, ahol lengyel és zsidó gyerekek együtt tanultak.{11} Chrzanów nem volt messze attól a ponttól, ahol három birodalom – az orosz, a Habsburg és a német – határa találkozott, emellett a Kelet- és Nyugat-Európát összekötő legfontosabb országút mentén feküdt, vagyis mindenféle náció kereskedői áthaladtak rajta. Így nemcsak határozottan zsidó, hanem nemzetközi városka is volt, lakói rendszeresen érintkeztek más etnikumú, más nemzetiségű emberekkel. Ez valódi üzleti előnyt biztosított a zsidóknak, ám nem sokkal később ugyanez hozza majd rájuk az egyik legnagyobb bajt.

Chaya Rotter soha nem bízott a szomszédaiban. 1873-ban született két idősebb testvére mellé, és Chrzanówban nőtt föl. Noha egész életét más országok közelségében töltötte, csak jiddisül és lengyelül beszélt. Esze ágában sem volt keveredni mással, mint a maga fajtájával.

1898. március 13-án, vagyis huszonöt évesen hozzáment valakihez, aki tüntetően a saját fajtájához tartozott; az esküvőt a szülei hozták össze. Az ugyancsak chrzanówi hittudós, Reuben Glahs öt évvel fiatalabb volt nála. Roppant valószínűtlen pár voltak: sem küllemre, sem vérmérsékletre nem illettek össze. A róla fennmaradt kevés fénykép tanúsága szerint Chaya nagydarab nő volt, inkább termetes, mint kövér, és nagy lábú – erről Alexnél sok említés esik –, az arcát pedig még költői túlzással sem lehet szépnek nevezni. De a legrendkívülibb a szeme. Már idősebb korában egy szemorvos egyszerűen a „kékesszürke” jelzővel illette, ami vagy óriási önuralomra, vagy iróniára vall az orvos részéről. Az a két szem ugyanis kétfelé kancsalított, amitől Chaya tekintete egyszerre volt bősz és figyelmes.

Reuben ezzel szemben sötét hajú, vékony, Chayánál alacsonyabb és feltűnően jóképű férfi volt, olyan, mint a fiatal Adrien Brody. Feleségével ellentétben folyékonyan beszélt németül, lengyelül, oroszul, jiddisül, és a rabbin kívül ő volt az egyetlen Chrzanówban, aki tudott héberül írni-olvasni. Chaya kemény volt, gyakorlatias és energikus, Reuben viszont tudóshoz illőn szelíd és megfontolt. Memoárjában Sender – akit én Alexnek ismertem – gyakran tesz összehasonlítást a szülei között (mindig az anyja kárára, akkor is, ha a szóban forgó személyiségbeli különbséget akár semlegesen is leírhatná): Chaya például előszeretettel keveredett haragos szóváltásba a városi asszonyokkal a piactéren lévő közös kútnál, ahol a család edényeit mosogatta, míg Reuben inkább a kávéházban ült a barátaival, bólogatva hallgatta őket, és kávézott. Chaya többre vágyott, míg Reuben úgy vélte, az ember elégedjen meg azzal, amije van. Különbözőségük jól példázza a vidéki zsidók helykeresését egy olyan korban, amikor számukra kérdés volt, hogy harcoljon-e az ember egy jobb életért, mint amilyenbe született, vagy legyen alázatos, és fogadja el hálásan, ami megadatott neki. Chaya és Reuben sosem jutott dűlőre ebben a kérdésben, és a házasságuk nem volt boldognak mondható.

„Azt képzelte, egyébként teljesen tévesen, hogy származás és társadalmi osztály tekintetében apám fölött áll. Ezért hűvösen bánt vele. Rosszulesett látnom a közönyét, apám ugyanis mélységesen jó, nemes lelkű, intelligens ember volt”, írja Sender az emlékiratában, amely bővelkedik az anyja jellembeli hibáit és az apja tökéletességét hosszan ecsetelő passzusokban.

Egy szegény szabó lányaként valószínűtlen, hogy Chaya valóban előkelőbb társadalmi osztályba tartozónak gondolta magát, így Sender állítása alighanem inkább az anyja iránti érzelmeiről árulkodik, mint arról, hogy mit érzett Chaya Reuben iránt. (És e saját érzelmekben is van valami ironikus, mert vérmérséklet és becsvágy tekintetében Sender sokkal inkább ütött az anyjára, mint az apjára.) Ugyanakkor valószínű, hogy Reuben csalódást okozott Chayának. Amikor megismerkedtek, Reuben nemcsak jóképű volt, hanem az intellektusáért városszerte elismert ember is, de Chaya hamar rájött, hogy az intellektusból nem laknak jól. Reuben az esküvője napjától kezdve szorgalmasan dolgozott, mégis egyre nehezebben boldogultak, mert minden próbálkozásánál kiderült, hogy alkalmatlan a pénzkeresésre. Volt szabó, üvegfúvó, krumpliszedő, fordító, végül pedig Singer varrógépekkel házalt, de minden újabb pályamódosító kísérlete kevésbé volt sikeres, mint az előző. Kétségbeejtően szegények voltak, és minden új gyerekkel szegényebbek lettek. Az első, halva született gyermek (1900) után 1901-ben megszületett Jehuda, Chaya kedvence, akit gyorsan – 1902-ben – követett Jakob, majd 1906-ban Sender; őutána egy újabb halvaszületés következett, aztán 1908-ban egy kislány, Mindel, akit gyermekként elvitt egy betegség, végül 1910-ben világra jött Sala. Chaya egy évtizeden át szinte megszakítás nélkül terhes – és éhes – volt.

A testvérek gyerekkora nehéz is, boldog is volt. Állandóan az éhezés határán jártak, miközben olyan finomságokról álmodoztak, amelyeket akkor sem tudtak volna megvásárolni, ha Chrzanówban kaphatók lettek volna. Egyszer a főtér egyik üzletének kirakatában üvegharang alatt megjelent egy darab sajt. A városka gyerekei, köztük Jakob és Sender, gyönyörködve bámulták: sajt! Lyukakkal! Többujjnyi vastag! Egyikük sem látott még ilyen csodát, s míg vágyakozva nézték, egy gazdag chrzanówi, aki a legpuccosabb utcában, az aleja Henrykán lakott, besétált az üzletbe, megvette a sajtot, eltette, és hazament vele anélkül, hogy egy morzsányit is adott volna bárkinek belőle. De Sender visszaszerezte a maga jussát a gazdag szomszédoktól: ha megszagolta, hogy valahol valami finomat főznek, belopódzott a hátsó udvarba, bekukucskált a konyhaablakon, megvárta, míg a szakács egy pillanatra kimegy, aztán bemászott, zsebre vágott egy fasírtot, és szaladt az erdőbe, hogy elfogyassza a zsákmányt. Anyjának titkon tetszett, hogy a legkisebb fia ilyen talpraesett, és úgy tett, mintha nem venné észre a zsírfoltokat a nadrágján.

A Kostalista utcában laktak, egy romos házban, az első emeleten; a kétszobás lakás olyan sötét volt, hogy egyméternyire is alig lehetett ellátni benne – fényes nappal (Chrzanówban csak 1912-ben vezették be a villanyt). Az ablakok kietlen udvarra néztek, amelyben tűzifa állt felhalmozva a hosszú, cudar telekre. A lakás hideg volt, piszkos és veszélyes, és a gyerekek, különösen Sender, néhányszor kiestek a rács nélküli ablakból, kis híján szétzúzva fejüket a lenti kövezeten. Az éhség és a csaknem halálos zuhanások ellenére jókedvűen telt az életük. A kis Sala születésétől fogva betegeskedett a gyenge tüdejével, így ő napközben többnyire otthon maradt, és elégedetten főzött vagy varrt az anyja mellett. Néha, amikor kiengedték, csinos kis unokatestvérével, a vele nagyjából egyidős Rose Ornsteinnal játszott; szerettek ruhacsipeszből babát készíteni. Délelőtt a fiúk elvileg a helyi gimnáziumba jártak, ahová a nem zsidó gyerekek is, délután pedig héberül tanultak, de valójában csak Jehuda látogatta az órákat. Különösen kedvelte katolikus lengyel tanárát, aki délelőtt tanította, és a tanár is kedvelte őt, olyannyira, hogy néhányszor meglátogatta Glahsékat, és ott maradt egy kóser ebédre. De Jakob és főleg Sender jobban szeretett az utcákon nyargalászni és focizni az Ornstein rokonsággal, Rose fiútestvéreivel, akik korban is nagyjából illettek hozzájuk. Moritz volt a legidősebb, ezért ő volt a vezér; Josek két évvel fiatalabb volt Sendernél, de amikor étellopásra került a sor, olyan bátornak bizonyult, hogy Sender kegyesen magával egyenrangúnak tekintette; Arnold Ornstein csöndes és félénk volt, Alex pedig a legkisebb a fiúk közül. (Rose-nak két lánytestvére is volt, Anna és Sara.) Az Ornstein gyerekek anyjának, Hadasszának – aki Chaya nővére volt – sikerült egy évtized alatt hét gyereket szülnie,{12} csupa jó természetű, könnyen kezelhető csemetét, annak ellenére, hogy minden étkezésnél harcolniuk kellett a helyért az ebédlőasztalnál. Egysaroknyira laktak a Glahs családtól, a megtért zsidóról elnevezett aleja Henrykán,{13} mert az apjuk, Hirsch Ornstein viszonylag jómódú volt. De Sender sosem említi memoárjában, hogy társadalmilag alacsonyabb rendűnek érezték volna magukat az unokatestvérekhez képest, vagy irigyelték volna őket. Beszámol viszont izgalmas kalandokról: például amikor bátyjával és unokatestvéreivel az aleja Henrykán portyáztak, ő meg Josek elcsent néhány fasírtot, majd szaladtak mind a nyírerdőbe, ahol nagy homokbánya, kőfejtő és tó is volt. Ott ették meg Sender és Josek zsákmányát, és ott bujkáltak hosszú órákon át a szüleik elől, kitalálósdit játszottak vagy rongylabdával fociztak.

Glahsék kóser konyhát vittek, és Reuben, mint minden chrzanówi zsidó, sábátkor és vallási ünnepeken elment imádkozni a Nagy Zsinagógába, amely a piactérre nyíló egyik mellékutcában volt, nem messze a család otthonától. Ortodoxok voltak, de nem ultraortodoxok, mint a helyi politikát meghatározó városi polgárok közül sokan – ők feketében jártak, hosszú szakálluk és göndör pajeszuk volt. Azon a kevés fényképen, amely ebből a korszakból fennmaradt a Glahs gyerekekről – Sala és Henri albumaiban találtam őket –, a fiúk többnyire jármülkét (kipát) viselnek, de nincs sem pajeszuk, sem hagyományos öltözékük, Sala általában csinos, fodros ruhákban látható, Chaya pedig sosem rejti kendő alá a haját, mint az ultraortodox nők. Életük hivatkozási alapja, de nem irányítója volt a judaizmus, és szomszédaik többségével összehasonlítva szinte botrányosan modernek voltak.

Ekkoriban Galícia-szerte egyre érezhetőbbé vált a vallásos zsidó közösségekben a hagyomány és a haladás közötti szakadás, egyik oldalon a nagykabátos konzervatívokkal, másikon a hagyományhoz kevésbé kötődőkkel. Az utóbbiak a judaizmus modern megközelítését szorgalmazták, amihez a hászkálá, a tizennyolcadik század végén jelentkező zsidó felvilágosodás elveiből merítettek, hangsúlyozva, hogy a zsidóknak évszázados különbözőségük megtartásával ideje jobban kivenniük a részüket a modernitásból, például azzal, hogy modern öltözéket hordanak, és átfogóbb oktatást adnak a gyermekeiknek. Korlátozó vallásos identitás helyett az új szemlélet folytonosan fejlődő kulturális önazonosságnak tekintette a judaizmust. Fonák módon ez az integráció felé mutató ideológia később hozzájárult a cionizmus felemelkedéséhez, többek között azért, mert sokan tapasztalták, hogy asszimilációjuk ellenére továbbra is üldözik őket, a megoldás tehát csakis a saját zsidó haza lehet.

A huszadik század elején azonban egy zsidó állam gondolata olyan távolinak tetszett az Osztrák–Magyar Monarchiában, hogy akár a holdon is lehetett volna. Tekintve hogy Galíciában sokkal többen voltak a hagyományőrző zsidók, mint a haladók, Chrzanówban pedig még inkább így volt, a vita nyilvánvalóan nem bírt jelentőséggel a chrzanówi zsidók számára. De Jehuda, aki kora ifjúságától kezdve tehetségesnek bizonyult szellemi dolgokban, és feltehetően olvasott is a hászkáláról, igyekezett meggyőzni a családot, hogy tegyen magáévá haladóbb nézeteket a judaizmussal kapcsolatban.

Sender szinte kézzelfogható hódolattal beszél a bátyjáról, amikor memoárjában elbeszéli, mint próbálta a mindössze tizenkét éves Jehuda rávenni a szüleit, hogy legyenek kevésbé szembeötlően zsidók, és hasonlítsanak jobban a németekhez vagy a lengyelekhez, például úgy, hogy a jiddis helyett néha az ő nyelvüket használják. Chaya elhessegette a fiát, és továbbra is jiddisül eresztette ki a hangját a főtéren. Reubennak sem fűlt a foga ahhoz, hogy föladja addig elsődlegesnek vélt identitását. De afféle kompromisszumként hagyta, hogy Jehuda rábeszélje egy betűcserére: így lett a Glahs családnévből a nyugatiasabb Glass, ami „üveg” jelentésénél fogva egyszerre jelent erőset és törékenyt, olyasmit, ami képes a nyomásnak ellenállni, de könnyen össze is törhet. Ebben a korszakban nem rögzítették hivatalosan a zsidók nevét – így azt, hogy a nevük megváltoztatható, tulajdon alkalmazkodóképességük jelének is felfoghatták. Másfelől azt is jelezte ugyanez, hogy folytonos bizonytalanság az életük, míg más közösségek a zsidók „gyökértelenségének” egyik bizonyítékát látták benne – ezt nem sokkal később fel is használtak ellenük.

Mind a négy gyerek bálványozta szelíd, melegszívű apját, aki csak egyszer emelt kezet egyikükre – természetesen Senderre, amikor a négyéves kisfiú a zsinagógába menet kijelentette, hogy nem hisz Istenben, de olyan erőtlenre sikerült az ütés, hogy inkább kedveskedő legyintésnek hatott. Bár kétségkívül Chaya belső tulajdonságait örökölték a gyerekek, külsőre inkább Reubenra ütöttek. Jehuda, Jakob és Sala mindannyian Reuben szép, finom vonásait örökölték, különösen Jakob, aki Reuben néhai szeretett apjának nevét kapta{14} – ő annyira hasonlított Reubenra, hogy a szomszédok tréfálkozva kijelentették, valószínűleg az ujjlenyomatuk is egyforma. Természetre is benne volt legtöbb az apjából: kedves volt, passzív, könnyen befolyásolható, és csak azért lógott az iskolából, mert Sender erre biztatta. Jehuda csöndes, magának való fiú volt; örökölte apja intellektuális kíváncsiságát, de megbízhatóbb és gyakorlatiasabb volt. Ami a kis Salát illeti, Reuben szeretett csinos kis ruhácskákat vásárolni neki, míg Chaya, legalábbis a fényképek tanúsága szerint, akkor sem tudta volna megkülönböztetni a csinos ruhát a csúnyától, ha a piactéren az orra alá dugják. Reuben mindig ügyelt a megjelenésére, még akkor is, amikor kénytelen volt csaknem szó szerint rongyokban járni. A Glahs gyerekek örökölték esztétikai érzékét, egész életükben nagy gonddal, stílusosan öltözködtek, amivel egy életen át kimutatták apjuk iránti szeretetüket.

Sender volt az egyetlen, aki külsőre és cselekedeteiben is Chayára hasonlított. A családi legenda szerint Sender „már a születésekor is harcolt”. Némán bújt elő a napvilágra, ezért a bába megütögette. Ekkor maradt alul Sender utoljára életében. Hatéves korától kezdve naponta verekedett az iskolában. Nem zavarta a vér, a megannyi zúzódás, ha végül ő került ki győztesen, és a küzdelem addig tartott, amíg meg nem nyerte. Sender december 25-én született, és az anyja néha csipkelődve „Jézuskának” hívta, ezzel utalva hatalmaskodó természetére, amely ellentétben állt a termetével. Fivéreivel ellentétben Sender alacsony volt, amit később a gyerekkori „nélkülözéssel” indokolt, bár arra nem szolgált magyarázattal, hogy a fivérei akkor hogyan érhették el a száznyolcvan centiméter fölötti testmagasságot, vagyis hogyan lehetnek jó húsz centivel magasabbak nála. De Sender nemcsak kicsi, zömök és verekedős volt, hanem álmodozó is, méghozzá olyan, aki a menekülésről álmodik. Áhítattal hallgatta az apját, aki olvasmányai alapján Párizsról, Londonról, Velencéről mesélt nekik; ezek a gyönyörű városok, mondta Reuben, tökéletesen elhomályosítják a chrzanówi zsinagógákat. Sender nagyon szerette az apját, de esze ágában sem volt úgy élni, mint ő, robotolni elismerés nélkül. Mi értelme a kemény munkának, ha nincs jutalma? Nyolcévesen Párizsba még nem juthatott el, ezért azt sütötte ki, hogy a közelebb – hét kilométerre – lévő, ám csaknem ugyanolyan egzotikus Trzebiniába látogat el, ahová fogorvoshoz jártak a chrzanówiak. Sender rettenetes fogfájásra panaszkodott, és Chaya megengedte, hogy kedvenc unokatestvérével, Josek Ornsteinnal elvonatozzon oda. Trzebinia maga kissé kiábrándító volt, de az utazás szabadsága annyira felvillanyozta Sendert, hogy most az egyszer szinte beszélni is elfelejtett. Bár át kellett esniük egy borzalmasan fájdalmas foghúzáson, az út még így is megérte. Olyannyira, hogy megismételték, még egy fogat feláldozva. De még így is megérte.

„A babonák világa volt ez, a civakodó rabbiké, a civakodó haszidoké, ahol több ezer zsidó élt, húsz zsinagóga volt, és frissen illatozott a levegő. Néha úgy éreztem, élelem helyett a Kárpátok felől jövő levegővel táplálkozom”, írta később Alex. De aztán kitört az első világháború, és minden, ami a gyerekek életében jó volt, hirtelen nagyon-nagyon elromlott.

Amikor Chaya kikísérte a férjét a vonathoz, aligha remélhette, hogy viszontlátja. Reuben már attól is kifulladt, ha végigment az aleja Henrykán, és akkor egyszer, amikor megütötte Sendert, inkább ő sírt, nem a gyerek – ki gondolhatná egy percig is, hogy életben maradhat az osztrák–magyar hadseregben? De mint sok más zsidó férfi, Reuben is alattvalói hűséggel hálálta meg, hogy Ferenc József császár oly nyájasan bánt a zsidókkal. Tanult emberként Reuben tökéletesen tisztában volt azzal, hogy mint zsidónak elemi érdeke megvédeni az uralkodót. Így hát önként vonult be röviddel azután, hogy hazája hadat üzent Szerbiának. De az biztos, hogy Reuben Glassnál alkalmatlanabb katona nem sok akadt.

Így lett Chaya negyvenegy évesen lényegében egyedülálló anya négy gyerekkel, akik tizenhárom, tizenkettő, nyolc- és négyévesek voltak. Egyedül nem gondoskodhatott róluk. Nővére, Hadasszá épp eléggé el volt foglalva a maga hét gyerekével, és bátyjának, Samuelnak is négy gyereke volt. Tudta, hogy férfi kell a házhoz, valaki, aki gondoskodik a családról és őróla. Nem kellett túl messzire mennie, hogy megtalálja, akit keres.

Jehuda csak tizenhárom éves volt, de amikor az apja elment a háborúba, ő lett a családfő. Chaya nem is úgy támaszkodott rá, mint asszony a férjére, hanem mint lány az apjára, és innentől kezdve ez a dinamika határozta meg kettejük viszonyát egész életükben. Jehuda hatalmas türelemmel, zokszó nélkül vette vállára a kötelességet. „Jehuda – mondta Chaya büszkén a gyerekeinek, majd később az unokáinak – iz die beste.” (Sendert viszont hol psia krewnek – „kutyavér” jelentésű lengyel szitokszó –, hol micvának, azaz „áldás”-nak nevezte, attól függően, hogy milyen kedvükben voltak.) Noha még iskolába járt, Jehuda – ahogy később elbeszéli a feljegyzéseiben – maga tartotta el a családot: esténként és hétvégén a könyvtárban dolgozott, miközben megpróbálta elérni, bár minimális sikerrel, hogy öccsei ne lógjanak az iskolából. Ő is sokat hiányzott: az 1916/17-es bizonyítványa szerint abban a tanévben 145 órán nem jelent meg, mégis csupa jelest kapott. De ahogy Chaya egyre követelődzőbb lett, az élet pedig egyre nehezebb, leginkább arra vágyott, hogy szabaduljon Chrzanówból. Míg Sender a fogát sem sajnálta egy kis szökésért, Jehuda fölismerte, hogy számára az egyetem lehet a menekülés útja.

A háború előrehaladtával Chrzanówban egyre szorongatóbb lett az élelmiszerhiány, és minden szenvedésért a zsidókat tették meg bűnbaknak; a lengyel hatóságok egyre gyakrabban léptek föl ellenük, és azzal a hamis ürüggyel, hogy üzletelnek a feketepiacon, elkobozták különféle ingóságaikat. A város közösségi termeit, ahol a zsidók gyakran tartottak kulturális bizottsági üléseket, hirtelen elzárták előlük.{15} Mindez Sender és Jehuda szeme előtt zajlott, és a két fiú kezdett nyíltabban arról beszélni, hogy el kellene menni. Jakob csak nevetett fivérei aggodalmán, és amondó volt, hogy a zsidók biztonságban lesznek Chrzanówban, ahogy mindig is voltak. A kis Sala, akiben egyesült Jehuda nyugalma és Jakob szelídsége, mélyen tisztelte a három bátyját, és mindig azzal értett egyet, aki képesnek látszott kézben tartani a helyzetet, ez pedig általában Jehuda volt. De egyelőre legfeljebb szóban foglalkozhattak azzal a gondolattal, hogy elhagyják Chrzanówot; sehová se mehettek, amíg véget nem ér a háború, és haza nem jön az apjuk.

Ám egyre lehetetlenebbnek látszott a maradás. 1918 októberének vége felé rebesgetni kezdték, hogy a lengyel hatóságok vezetésével pogrom készül. 1918. november 5-én, hat nappal a háború vége előtt Chrzanów volt az első város a frissen felszabadított Lengyelországban, amely elszenvedett egy ilyen támadást.{16}

Este jöttek. A chrzanówiak előbb hallották, mint látták „a vadul ordítozó tömeget, mintha valami szörnyeteg közeledne. Támadó állatok, vadállatok a pokol torkából. Torz pofájukból rettenetes kiáltások törtek föl, olyan fokú gyűlölet, amit képtelen voltam megérteni”, írja Sender. Lengyelek vonultak át a városon, kifosztották a zsinagógákat, betörték a zsidó üzletek kirakatát. A zsidók szaladtak haza, rémülten magukra zárták az ajtót. Glassék az ágy alá bújtak, és mind a nyolcéves Sala, mind a negyvenöt éves Chaya a tizenhét éves Jehudába kapaszkodott rémületében. A tizenkét éves Sender vagy egy órán át hallgatta az ijesztő utcai zajokat, aztán kimászott az ágy alól, és családtagjai kétségbeesett kiáltozása ellenére kirohant, hogy segítsen annak a néhány zsidó férfinak, aki megpróbált visszaütni. A sötétben nehezen vette ki az arcokat, különben is annyira elfedte őket a dühödt gyűlölködés, hogy inkább látszottak vaddisznónak, mint embernek – kivéve egyvalakit. Ahogy Sender nézte az utcát megrohamozó csoportot, egyszer csak fölismerni vélte a vezetőjüket, Jehuda egykori keresztény tanárát, aki olykor náluk vacsorázott. Aztán másokat is fölismert: olyanokat, akik minden vasárnap elmentek a templomba; egy árust a piacról, aki néha megajándékozta egy darabka sajttal, egy asszonyt, aki varrógépet vásárolt az apjától. Látott egy köztiszteletben álló bírót is, Wierszbyicki törvényszéki elnököt; látott tudós embereket, parasztokat és gonosztevőket – a lengyel társadalom minden rétege képviseltette magát, hogy egy emberként üsse azokat, akiket ő a barátainak tekintett, és azzal fenyegesse őt magát is, hogy porig ég a háza, és pusztulás vár a családjára.

„Látva ezt az embertelen, ádáz brutalitást, valami meghalt bennem akkor – írta később. – Azon a napon véget ért a gyerekkorom.”

A pogrom huszonnégy órán át tartott, és Sender megtett mindent, ami egy fiatal fiútól telik; elgáncsolta a feltört üzletekbe igyekvő fosztogatókat, megrugdosta a lovaikat. Egyszer aztán valaki késsel felhasította a homlokát, és Sala még évtizedek múlva is emlékezett, micsoda rémület fogta el, amikor a bátyja reggel betámolygott az ajtón, homlokán a mély sebbel, vakon a szemébe csorgó vértől, félőrülten az adrenalintól; élete hátralévő részében mindig az erőszaknak ez a rettenetes látványa idéződött fel benne, ha valaki Lengyelországot említette. Egyetlen éjszaka alatt a városka összes zsidó lakóját nyomorba taszították: saját honfitársaik vették el tőlük a pénzüket és megélhetésüket. Amikor hat nappal később véget ért a háború, nem sokan ünnepeltek.

Ezután rendszeressé váltak Chrzanówban a zsidók elleni támadások, főleg az úgynevezett „lengyel felszabadítási hadsereg” részéről; ez a fegyveres szervezet a háború végén, Lengyelország felszabadítása után jött létre, és tagjai, akiket vezetőjük, Haller tábornok után „hallerczyk”-nak hívtak, Chrzanówban portyázva azzal szórakoztak, hogy minden szembejövő zsidónak a bőrrel együtt kitépték a szakállát, és röhögtek a véres arcokon. Ha borotvált arcú zsidóval találkoztak, azért verték meg, mert – mondták – nem tartja a vallását. A támadásokat azzal az egyre népszerűbb elmélettel indokolták, amely szerint a zsidók bolsevikok, hűtlenek Lengyelországhoz, és a kormány megbuktatásán mesterkednek. Sem a hallerczykok, sem a chrzanówiak nem tudták még, a Glass család pedig biztosan nem tudta, hogy ez az erőszakhullám egy újfajta antiszemitizmus hírnöke, azé, amely meghatározó nyomot hagy majd a huszadik századon és mindannyiuk életén. És hosszan elidőzik, mint valami kóbor fekete felhő, a gyerekeik, sőt unokáik élete fölött is.

Az az elmélet, amely szerint a zsidók megingatják, felforgatják országuk politikai rendjét, modernebb és erőteljesebben politikai színezetű formája az antiszemitizmusnak – szemben a hagyományos, vallási alapú antiszemitizmussal, amely Jézus keresztre feszítéséért tette felelőssé a zsidókat. Az Európában végbemenő társadalmi-gazdasági átalakulások ellenhatásaként kapott lábra a tizennyolcadik-tizenkilencedik században, és a francia forradalom korára vezethető vissza, amikor megdőltek a régi egyeduralmi hierarchiák, és az egész földrészen föllendült az iparosodás és az urbanizáció. Ez a két hatalmas változás együtt hozta létre az új liberális tőkés rendet, amelyben a polgári státusz alapja a társadalmi részvétel és az egyenlőség volt, kiszorítva a vérvonalat és a történelmi előjogokat – vagyis az előremutató racionalizmus győzött a hátrafelé pillantgató nacionalizmus fölött.{17} A zsidók a polgár rangjára emelkedtek, nem voltak többé kívülállók. A felvilágosodás ellenlábasai azonban a nemzeti tisztaság mellett érveltek, felmagasztalták, és mintegy szembehelyezték országuk örökségét a modern jövővel, ez pedig a tizenkilencedik század folyamán tovább erősítette az antiszemitizmust, ugyanis azok, akik nem boldogultak az új gazdasági berendezkedésben, a zsidókat okolták. 1845-ben Alphonse Toussenel francia író azt állította Les Juifs, rois de l’époque című írásában, hogy „protestánsok és zsidók… olyan módon befolyásolják a közvéleményt, hogy az kedvezzen az üzérkedésnek és a piaci spekulációnak, lehetetlenné téve a királyság és a nép bármiféle védelmét, kényüknek-kedvüknek kiszolgáltatva a termelőt és a fogyasztót; Franciaországban tehát a zsidó uralkodik és kormányoz.”

Ezt a tévhitet erősítette tovább a Cion bölcseinek jegyzőkönyvei című gyalázatos pamflet megjelenése 1903-ban, vagyis nagyjából akkor, amikor a Glass gyerekek születtek. A pamflet azt állította, hogy egy világméretű, titkos zsidó összeesküvés uralja a kormányokat és a sajtót, és bár hamar kiderült, hogy a Cion bölcseinek jegyzőkönyvei hamisítvány, hozzájárult ahhoz, hogy a huszadik században uralkodóvá váljanak a zsidóellenes koholmányok. Mindez az első világháború gazdasági pusztítására vezethető vissza, amelynek következményeként Európa-szerte, bár országonként kissé eltérő formában, fölerősödött a nacionalizmus. Az elmélet egyik változatában a zsidók kapzsi pénzeszsákok, akik kapcsolataikon és vagyonukon keresztül tartják kézben a kormányzatokat, s mint bábjátékosok mozgatják a szálakat. A hallerczykok által terjesztett változatban a zsidók kommunista forradalmárok, céljuk az ország kormányának megdöntése. De mindkét változatban azonos a politikai üzenet: a zsidók a társadalmi rend megbontói, a nép ellenében, saját zsebükre dolgoznak. Ez pedig egy régi gondolat új köntösben: a zsidók valójában nem polgárai annak az országnak, amelyben születtek, ezért nem szabad bízni bennük. Más szóval az antiszemitizmus az idegengyűlölet egyik formája.

Mindannak ellenére, amit a zsidók elszenvedtek a huszadik században, ez az elmélet makacsul tartja magát sokak fejében. A huszonegyedik században is találkozhatunk vele: az amerikai,{18} a magyar{19} és a brit szélsőjobboldal{20} például egyaránt démonizálja, gyalázza, és gyanús manipulátornak állítja be Soros György magyar–amerikai filantrópot és holokauszt-túlélőt, aki meg akarja szerezni az irányítást a világ fölött, rendet bont, és felforgatja a békés polgárok életét.{21}, {22}

A Brexit-kampány – amely Soros mocskolásával szinte egyidejűleg zajlott, mind a jobb-, mind a baloldalon átvágva a pártok erővonalait – valószínűleg nagyon tetszett volna a hallerczykoknak, annyi ábrándos gondolatot fogalmazott meg szigorúan őrzött határokról, nemzeti örökségről és tisztaságról. Nigel Farage, a Brexit legbefolyásosabb mérnöke régóta emlegeti sötét szavakkal „az új világrendet”, „a globalisták ugyanis alig várják, hogy sor kerüljön egy konfliktusra Oroszországgal, és ennek ürügyén rákényszerítsenek minket: adjuk föl nemzeti szuverenitásunkat a magasabb, globális érdekek javára”.{23} Nehéz nem kihallani ebből a hallerczykoknak azt a vesszőparipáját, hogy a zsidók – ezek a sehonnai jöttmentek – valamiféle szélesebb, globális uralomra törve Lengyelország érdekei ellen dolgoznak; Farage mégis bedugja a fülét, és határozottan kijelenti, hogy aki antiszemitizmust gyanít az ő megnyilvánulásaiban, az a közelében sem jár a valóságnak.{24} Az 1920-as években „bolsevikok” voltak a zsidók, a 2010-es években viszont már „globalisták”, vagyis az antiszemita és nacionalista nézetek eufemizmusai ugyan változó köntösben jelennek meg, de ideológiai alapjuk szembetűnően állandó.

Mindenki, leginkább talán a felesége várakozása ellenére Reuben hazatért a háborúból, de éppen csak. 1918 júniusában harcolt a második piavei csatában, amelyben az antant és az olasz hadsereg döntő csapást mért az osztrák–magyar seregre. Ez a csata volt a kezdete az Osztrák–Magyar Monarchia bukásának; 230 000 ember veszett oda, de Reuben életben maradt. Ugyanakkor súlyos gázmérgezést szenvedett, és gyógyíthatatlanul károsodott a tüdeje. Valahogy átbotladozta a háború hátralévő részét, felélve a maradék erőt, amit a roncsolt tüdő meghagyott neki, aztán hazament: a lakásba lépve még elvánszorgott a szobáig, de ott egyszerűen összeesett.

Amikor megértette, hogy távollétében teljesen elszegényedett a család – Sender lopta az ennivalót, hogy kerüljön valami az asztalra, Sala pedig rongyokban járt –, Reuben erőt vett magán, és újra munkába állt. Nem kapott járadékot a hadseregtől, a családnak viszont égetően kellett a pénz, ezért újra házalni kezdett: Singer varrógépekkel járta a vidéket. De kevés rosszabb pályát választhat egy beteg tüdejű ember, mint az utazó ügynökét, akinek tűrnie kell kormos városokat, piszkos vonatokat és hideg éjszakákat.

„Apám súlyos beteg volt, és nem létezett számára orvosság. Nem mintha telt volna orvosságra. Kénytelen volt munkába állni, folytatni a végeérhetetlen utakat, varrógépet árulni nyomorúságosan alacsony fizetségért. Nagy szomorúság ülte meg az otthonunkat”, írta Sender. Reuben nem sokáig tartott ki a munkája mellett, a szomorúság viszont nem tágított. Egy este Reuben megjött az útjáról, lefeküdt, és soha többé nem kelt föl. Az elkövetkező néhány évet ágyban fekve töltötte, szörnyű fájdalmak és kegyetlen, szaggató köhögőrohamok gyötörték.

A háború után a Glass család továbbra is régi otthonában, de egy teljesen idegenné vált országban élt. Egyre nőtt a kirívóan antiszemita Nemzeti-Demokratikus Párt (ND) népszerűsége. 1919 januárjában a versailles-i békekonferencián részt vevő lengyel delegáció, amelyet többek között Roman Dmowski, az ND egyik alapítója vezetett, sikertelenül harcolt a békeszerződés nemzetiségek védelmét biztosító szakaszának aláírása ellen. Dmowski és a lengyel politikusok azt panaszolták, hogy a békeszerződés elnyomónak állítja be a lengyel népet, nem pedig áldozatnak, ahogy ők látták magukat – nem minden alap nélkül. Lengyelország német, osztrák és orosz csapatok felvonulási terepe lett, a háború megtizedelte, vasúthálózata súlyosan megrongálódott, mezőgazdasága tönkrement, és a nyomorba taszított emberek bűnbakot kerestek. Dmowski a már jól ismert retorika szerint azt hangoztatta, hogy a „nemzetközi zsidóság” Lengyelország elpusztításán mesterkedik, a katolikus lengyel sajtó pedig ismételten a gonosszal hozta összefüggésbe a zsidókat.{25} Nem létezett olyan erő, amely meg tudta volna akadályozni a zsidók elleni támadásokat.

Az Ornstein unokatestvérek ekkor már Párizsban voltak, és az első pogrom után a Glass gyerekek is megértették, hogy menekülniük kell Chrzanówból. Az 1920-as évek elején meglepően sok zsidó fiatal ment Prágába tanulni, és (miután a család valahogy kigazdálkodta) így tett Jehuda is.{26} Párizsba a tizennyolc éves Jakob ment elsőnek (1920-ban), őt pedig nemsokára követte a tizennégy éves Sender. Chaya és Sala azonban Reuben mellett maradt, aki nem bírta volna ki az utazást, így hármasban vészelték át az ismétlődő pogromok és az erősödő antiszemitizmus borzalmait. Végül 1925-ben, hosszú évek szenvedése után Reuben meghalt.

Későbbi megpróbáltatásaik ellenére a Glass gyerekek mindvégig életük egyik legmeghatározóbb, traumatikus eseményének tartották apjuk halálát. Ekkor már Jakob és Sender is Párizsban élt, és míg Jakob zokogva gyászolta az egyetlen felnőttet, aki soha nem korholta őt a fogyatékosságai miatt, Sender elkeseredett dühvel fogadta a halálhírt – bálványozta az apját annak ellenére, de azért is, mert annyira más volt, mint ő. Ötven évvel később apjának ajánlotta az emlékiratait – „annak az embernek, akit életemben a legjobban szerettem”. Az ekkor még csak tizennégy éves Sala is megsiratta az apját, nem feledve a csinos ruhácskákat és az apai szeretet biztonságos melegét. Chaya azt kérte immár egyetlen támaszától, Jehudától, hogy menjen haza, és segítsen neki.

Jehuda nem sírt. Kifejezéstelen külső mögé rejtette a bánatát, valahogy úgy, ahogy apja gyűrött fényképét őrizte élete végéig egy kemény levéltárcában. Csaknem harminc évvel a halála után találtam meg a levéltárcát annak a háznak a pincéjében, ahol Jehuda lánya, Danièle lakott. Egy régi bőrönd bélésében lapult, véletlenül leltem rá. Abban a reményben vizsgáltam át, hogy róla magáról találok valamit – nyugtát, cetlit, lefirkantott emlékeztetőt. De csak Reuben – akkor már egy évszázados – fényképét találtam meg, az egyetlen emléket, amelyet Jehuda mindig magánál hordott, míg ő maga is emlék nem lett.

Chaya és Sala Reuben halála után szinte azonnal Párizsba költözött. Az a világ, amelyben a Glass gyerekek felnőttek, a közösségen alapuló, de a külvilággal békés kapcsolatot ápoló kelet-európai zsidó stetl felbomlóban volt. Mint Reubennak, a stetlnek sem volt helye az új, kíméletlenül modern világban. Így hát mindkettőt Chrzanów zsidó temetőjébe, a halottak mellé temették. Az élők pedig – szerencsés esetben – ekkor már azon fáradoztak Európa boldogabb tájain, hogy új életet teremtsenek maguknak, messze maguk mögött hagyva elhanyagolt sírköveket és sok mást. Egyik Glass sem tért vissza soha Chrzanówba, kivéve egyet, egyszer. A hetvenes években Sender – ekkor már Alex – Lengyelországban járt néhány idegenlégiós veterán társával. Nem szívesen tért vissza abba az országba, amely pogromokra, éhezésre, halálra emlékeztette. Mégis elment, mert érdekelte, maradtak-e zsidók gyerekkora helyszínein, és ha igen, hogyan élnek. Letaglózta, amit látott. A város körül, ahol emlékei szerint erdők és mezők voltak, most „nyitott, erősen szennyezett pusztaság” terült el. Mint írja, egyedül a piactéren látott ismerősen „durva pofájú” lengyeleket, egyébként minden más, amihez gyerekkorában hozzászokott – az otthona, a zsinagógák, a zsidók –, nyomtalanul eltűnt.

A második világháború 1939. szeptember elsején tört ki, és Chrzanów szinte azonnal német kézre került. Ami nem érte meglepetésként a chrzanówiakat: már egy álló hónapja nézték a hosszú karavánokat a Katowice és Krakkó közötti – Chrzanówot átszelő – országúton és a kétségbeesett embereket, akik a német–lengyel határ közeléből az ország belsejébe menekültek. Adolf Hitler csaknem egy évtizede hirdette azt a mesét, hogy a kommunizmus zsidó összeesküvés, számos ország, köztük Lengyelország antiszemita mozgalmaitól kölcsönözve a történetet. Mindeközben az az elmélet, hogy a lengyel zsidók a szovjeteknek dolgoznak, és még az 1,2 millió emberéletet követelő, 1936–38-as oroszországi tisztogatásért is ők felelnek, annyira elterjedt, hogy mindenki készpénznek vette, a lengyel nacionalisták pedig az egész zsidóságot árulónak tekintették.{27} Chrzanówon eluralkodott a pánik: a gazdagabbak és okosabbak máris biztonságos helyre menekítették családjuk nőtagjait, gyerekeiket, értéktárgyaikat.{28} De sokan maradtak. És sokan, akik németekkel kereskedtek, nem tudták elhinni, hogy német szomszédaik, barátaik vagy üzletfeleik valóban képesek a vesztükre törni.{29} Nem először és nem utoljára ítélték meg a zsidók túl derűlátóan a közösségen kívüliek jóindulatát. A nácik 1939. szeptember 4-én érkeztek Chrzanówba, és azonnal elkezdték terrorizálni a zsidókat. Noha szomszédaik és korábbi kereskedelmi partnereik viselkedése megdöbbentette a zsidókat, még rettenetesebb meglepetés volt nekik, hogy tulajdon honfitársaik, a lengyelek mennyire sietnek elárulni őket.

„Ők mutatták meg a zsidókat a német katonáknak, akik nem tudták megkülönböztetni a zsidót a lengyeltől. Nem beszéltek németül, de mutogattak, és »Jude!« kiáltásokkal jól megértették magukat”, idézte föl később egy chrzanówi.{30} Több mint 15 000 zsidó – a város csaknem teljes zsidó lakossága{31} – odaveszett a holokausztban; összeterelték és gyalog útnak indították őket Auschwitzba, ahol sokan megfordultak korábban is, de ezúttal nem tértek vissza élve.{32} Fonák módon nagymamám és családja közvetve a rettegett pogromoknak köszönhette az életét, hiszen ezektől tartva menekültek el Lengyelországból még az 1930-as évek előtt. Ha maradtak volna, csaknem egészen biztos, hogy őket is meggyilkolják.

Én 2018 tavaszán jártam Chrzanówban, kis híján negyven évvel Alex látogatása és szinte pontosan száz évvel azután, hogy a Glass család megkezdte a kivándorlást. Velem tartott apám és egyik rokonunk, Anne-Laurence Goldberg, Anna Ornstein unokája. Maga Chrzanów nem volt olyan nyomasztó, mint amilyennek Alex látta – ő még a kommunista rendszerben járt ott. A város szélén jellegzetesen kelet-európai toronyházak állnak, de a belvárosban csinos utcák fogadják a látogatót frissen festett sötét rózsaszín, sárga, zöld házakkal, valahogy úgy, mint a Glass család idejében. Mégis olyan érzése van az embernek, mintha valamit eltávolítottak volna belőle, és ez a valami a zsidóság. 1920-ban a lakosság 55,5 százaléka zsidó volt. Ma a hivatalos adatok szerint kevesebb mint egyszázaléknyi az arányuk, bár útikönyvünk elismerte, hogy a valós szám alighanem a nullához közelít.

Apám, Anne-Laurence meg én Alex memoárjának útjait követve jártuk be a várost. A tér, ahol Chaya mosogatott és bevásárolt, még megvan, de a szélén sorakozó zsidó üzletek eltűntek. A húsz zsinagóga közül egy sem maradt meg. A nagy zsinagógát, ahová Glassék is jártak imádkozni, 1970-ben bontották le, kellett a hely egy parkolónak. Csupán egy graffitivel sűrűn telefirkált faltöredék maradt belőle. A háborút valahogy átvészelő zsidó temető – ahol Reuben is nyugszik – az egyetlen jele annak, hogy itt valamikor zsidók éltek. Reuben sírja egy nyugalmas sarokban, a valamikori galíciai erdő – gyerekeinek kedves játszóhelye – maradékának árnyékában van. Mindel, kisgyerekként elhalálozott lánya fekszik mellette. Apja, Jakob sírköve a temető túlsó végében, a gazdag Halberstam család tekintélyt parancsoló síremléke mellett áll, akár egy szolgálatot teljesítő őrszem. Életében Reuben nem sok vizet zavart, de halálában a sírkövére vésett, erősen bemélyedő héber betűk úgy hatnak – Reubenra kicsit sem jellemzően –, mintha dacosan hirdetnék Chrzanów zsidó örökségét.

2018-ban, egy héttel azelőtt, hogy apámmal megvettük repülőjegyünket a chrzanówi látogatáshoz, Andrzej Duda lengyel köztársasági elnök aláírta azt a rágalmazásellenes törvényt, amely bűncselekménnyé nyilvánítja, ha a holokauszt vonatkozásában bárki a lengyel állam felelősségét vagy bűnrészességét firtatja.{33} Ez a törvény, mondta Duda elnök országosan sugárzott beszédében, „a lengyel érdekeket… méltóságunkat, a történelmi igazságot védi… hogy mint államot és nemzetet ne lehessen többé bemocskolni minket”. Egy évszázad múlva Dmowski 1919-es panaszát visszhangozva Duda elutasította a gondolatot, hogy Lengyelország valaha is elnyomó hatalom lett volna. A szenvedést és a dicsőséget kell Lengyelország második világháborús történetének középpontjába helyezni.

A törvény nem ért meglepetésként senkit, aki hatalomra kerülése óta figyelemmel kísérte a Jog és Igazságosság Párt irányvonalát. 2016-ban Duda elnök azzal fenyegette meg Jan Tomasz Gross világszerte elismert holokauszt-szakértőt és lengyel születésű amerikai állampolgárt, hogy visszaveszi tőle a lengyel államtól kapott kitüntetését.{34} Gross ugyanis azt írta egy tanulmányában más történészek kutatásaival alátámasztva, hogy a lengyelek „több zsidót öltek meg, mint a németek”. Duda mégis amellett kardoskodott, hogy ez „Lengyelország jó hírnevének tönkretételére tett kísérlet”, és Grosst, amikor éppen Lengyelországban tartózkodott, ötórás kihallgatásnak vetették alá.{35} Nem kétséges, hogy Lengyelország német megszállása rendkívül brutális volt, és a szláv lengyelek, akiket a németek alacsonyabb rendű fajnak (Untermensch) tekintettek, borzalmasan megszenvedték. Ugyanakkor az is igaz, hogy azért veszett oda a lengyel zsidóság 90 százaléka, ami az egyik legmagasabb arány Európában, mert elpusztításukban maguk a lengyelek is közreműködtek: följelentették őket, vadásztak rájuk, zsidókat gyilkoltak a háború előtt, alatt, sőt után is. Egy évvel a második világháború vége után, 1946. július 4-én katonák és civilek támadást intéztek a kielcei zsidók ellen, és több mint negyvenüket megölték. Ezek a zsidók túlélték a holokausztot, visszatértek vélt hazájukba, ahol tulajdon honfitársaik legyilkolták őket. A kielcei pogromként elhíresült eset után rengeteg túlélő zsidó hagyta el az országot, hogy soha többé ne térjen vissza. A második világháború előtt több mint hárommillió zsidó élt Lengyelországban – ez volt Európa legnépesebb zsidó közössége –, ma mindössze tízezerre teszik a számukat. Összehasonlításul: több mint tizenötezer zsidó él Miami Beachben és több mint ötvenezer az észak-londoni Barnet negyedben.

Ahogyan a Glass család is tapasztalta, Lengyelország már jóval a nácik megjelenése előtt mélyen antiszemita ország volt. Természetesen akadtak bátor lengyelek, akik a háború alatt igyekeztek segíteni a zsidóknak, de ők voltak a ritka kivétel.{36} A háború után Kelet-Európában, így Lengyelországban is gyakran bélyegezték (még mindig) bolseviknak a zsidókat, azt sugallva, hogy valami módon ők felelnek Lengyelország szovjet érdekszférába vonódásáért. Ez a felfogás ma is tovább él; a New York Times szerint{37} Duda elnök és a Jog és Igazságosság Párt „a lengyel áldozatiság hősi narratíváját” igyekszik megteremteni, amikor a lengyel bűnrészesség puszta felvetését is törvényileg tiltja, mely narratíva feloldozza a lengyeleket a második világháborúban elkövetett bűneik alól. Az elnök környezetének egyik magas rangú tisztségviselője kijelentette, hogy a törvényt bíráló zsidók, akik szerint a lengyel antiszemitizmus tette lehetővé a holokauszt kiteljesedését lengyel földön, egyszerűen „szégyellik, hogy a háború alatt annyi zsidó kollaboráns volt”.{38}

Chrzanówtól egy ugrásra van az Auschwitz-Birkenau emlékmúzeum. Míg apám, Anne-Laurence és én Chrzanówban voltunk, a nacionalista és kormánypárti média azzal vádolta meg a múzeumot, hogy nem szentel elég figyelmet a táborban elpusztult lengyeleknek, hanem csak az úgynevezett „idegen szempontú” történetekre – más szavakkal a zsidók elbeszéléseire – összpontosít.

„Nem lengyel, hanem idegen narratívák uralják Auschwitzot. Itt az ideje annak, hogy ez megváltozzon”, írta Barbara Nowack, a Jog és Igazságosság Párt korábbi megyei tanácsosa. 2018 márciusában megrongálták a múzeum egyik idegenvezetőjének otthonát: házának falára festékszóróval felírták, hogy „Lengyelország a lengyeleké”, és mellé rajzoltak egy Dávid-csillagot meg egy horogkeresztet, egyenlőségjellel a kettő között.{39} Glassék közül senki sem lepődött volna meg ezen. Én azonban meglepődtem. Mielőtt ugyanis Chrzanówba mentem apámmal és Anne-Laurence-szal (akinek nagyszüleit, Anna és Samuel Goldberget Auschwitzban ölték meg), ellátogattam az emlékmúzeumba, és megdöbbentem, milyen hangsúlyos szerepet kapnak a lengyel áldozatok. Hetvenötezer nem zsidó lengyel lelte halálát Auschwitzban, ami döbbenetes szám, de eltörpül az ugyanitt meggyilkolt 1,1 millió zsidó mellett. Ám ahogy végigjártam a kiállításokat, elolvastam a táblákat, és figyelembe vettem a javasolt látogatási útvonalakat, az volt az érzésem, hogy az emlékhely egyenlőként kívánja bemutatni a táborban sínylődő lengyelek és zsidók szenvedését. Még ajándékbolt is van – igen, ajándékbolt – a táboron kívüli parkolóban, a helyi vezetés tartja fenn, és turistáknak szánt lengyel kacatokat árul. Mert semmi sem hozza meg úgy az ember kedvét, hogy „I ♥ Poland” feliratú kávésbögrét vásároljon, mint egy auschwitzi kirándulás. Nincs pompásabb zsidó vicc egy „ajándékboltnál”, ami Auschwitzban van, és a szándék is világos: Auschwitz, üzeni nekünk az üzlet, a lengyelek áldozattá válásának és végső diadalának jelképe. A zsidók csak mellékszereplők voltak.

„A holokauszt összes színhelyén jellemző, hogy a nemzeti szenvedést és a németek bűnösségét próbálják előtérbe helyezni”, mondta nekem 2018-ban Martin Winstone, a londoni Holocaust Educational Trust munkatársa:

Auschwitz egyike azon kevés koncentrációs táboroknak, ahol nem zsidó lengyeleket is megöltek, így nem meglepő, hogy ott igyekeznek a lengyel veszteségeket hangsúlyozni – bár természetesen összehasonlíthatatlanul több volt a zsidó áldozat. Sok múlik a politikai-társadalmi környezeten. Még néhány éve is úgy látszott, Lengyelország őszintén szembenéz a történelmével. De ez a kormány, amióta hatalomra került, mindent elkövet, hogy korlátozza a lengyel bűnösséggel kapcsolatos vizsgálódást. Nem a nemzetközi közösséget veszi célba, hanem az otthoniakat – lengyel tanárokat, kutatókat –, azokat, akik kísérletet tesznek az igaz történet elbeszélésére. A lengyel identitás egyik szilárd alappillére, hogy a lengyelek a német megszállás áldozatai voltak, ám ez nem jelenti azt, hogy ne lett volna köztük is elkövető. Minden országnak megvan a maga hősi értelmezése a háborúról, ami jól mutatja, milyen törékeny a történelmi igazság.

Chrzanówban megtaláltuk a házat, ahol Anne-Laurence nagymamája, Anna Ornstein és a többi Ornstein unokatestvér lakott az aleja Henrykán. Nagy, mutatós épület kovácsoltvas ráccsal az erkélyeken – onnan aztán nem gurulhattak le a gyerekek! Kicsit sem hasonlít az Alex memoárjában megörökített életveszélyes épületre, amelyben viszont Glassék laktak. Végül, miután rájöttünk, hogy Kostalistáról átkeresztelték Lipstadára, a Glass család utcáját is megtaláltuk. A házat régen lebontották, ami nem lepett meg – aligha várhattam, hogy egy már száz éve is halálra ítélt épület továbbra is álljon. De amit a sarkon láttam, megtorpanásra késztetett. Az egyik ház falán – Glassék egykori háza mögött – friss graffiti hirdette: Anty Jude. Nyilvánvalóan a krakkói Wisła-focicsapat egyik drukkerétől származott, ők ugyanis az „Anty Jude” megnevezést használják magukra, szemben a łódźi Widzew-csapattal, amely valahogyan úgy köthető a zsidó közösséghez, ahogy Angliában a Tottenham Hotspur Football Club. A csapat hívei azzal védekeznek, hogy az Anty Jude címke nem több tréfás ugratásnál – csak a legmegátalkodottabb áldozatkereső képes összekeverni ezt az igazi antiszemitizmussal, mondják. Ám 2013-ban, amikor a Wisła és a Widzew lengyel bajnoki mérkőzést játszott, az előbbi csapat szurkolói hangos kántálással próbálták demoralizálni az ellenfél játékosait: „Mozgás, zsidók! A ti otthonotok Auschwitz! Mehettek a gázkamrába!” Egy lengyel városi ügyész azonban úgy döntött, az ilyesmi nem számít bűncselekménynek.{40}

A graffitizőt Auschwitz földrajzi közelsége sem tartotta vissza, inkább bátorította abban, hogy megörökítse csapatszimpátiáját. Apám arca megrándult, amikor észrevette, aztán félrenézett; én viszont azt hiszem, a Glass család megerősítést nyert volna, ha látja, milyen graffiti díszeleg a szomszédos ház falán 2018-ban. Csaknem egy évszázaddal azután, hogy elhagyták a számukra ismerős, otthonos világot Franciaországért, szülővárosuk és régi hazájuk még mindig azt igazolja, hogy jól döntöttek.

Sala Franciaországban, 1929

{1} Richard Allen Greene: „A Shadow Over Europe.” CNN.com, 2018. november.

{2} Elian Peltier: „Sharp Rise in Anti-Semitic Acts in France Stokes Old Fears.” The New York Times, 2019. február 12.

{3} „Anti-Semitic Incidents Remained at Near Historic Levels in 2018”; „Attacks Against Jews More Than Doubled.” ADL-sajtóközlemény, New York, 2019.

{4} Maggie Astor: „Holocaust is Fading From Memory, Survey Finds.” The New York Times, 2018. április 12.

{5} Greene: „A Shadow Over Europe”.

{6} Dezsényi Katalin fordítása.

{7} „Chrzanow: The Life and Destruction of a Jewish Shtetl.” Chrzanower Young Men’s Association, 1989

{8} Łukasz Dulowski: „The Jewish City of the Dead.” Przełom, 2001. március 28.

{9} Uo.

{10} Dr. Itzchak Schwarzbart: „Chrzanów: The Life and Destruction of a Jewish Shtetl.” JewishGen.org, 1989.

{11} Uo.

{12} Lehetséges, hogy volt még két Ornstein unokatestvér, de az ő születésükről nem találtam megbízható adatot.

{13} Schwarzbart: „Chrzanów”.

{14} Rúben (Reuben) az ótestamentumi Jákob első fia, ezért hagyományosan „Jákob fiá”-nak fordítják.

{15} Reb Moyshe Bochner: „A Tear for my Father.” JewishGen.org.

{16} Schwarzbart: „Chrzanów”.

{17} Harrison Fluss – Landon Frim: „Aliens, Antisemitism and Academia.” Jacobin, 2017. március.

{18} 2018. október 5-én Trump elnök azt írta a Twitteren, hogy „Soros és mások” fizetik azokat a nőket, akik Brett Kavanaugh legfelsőbb bíróvá kinevezése ellen tüntetnek.

{19} „[Soros] wants to transform Hungary into an immigrant country”, from „Hungary says EU’s »irresponsible« migrant policy poses threat to Jews.” Reuters, 2018. április 16.

{20} „Farage Criticised for Using Anti-Semitic Themes to Criticise Soros.” Peter Walker, The Guardian, 2019. május 12.

{21} Trump elnök 2018 októberében és novemberében ismételten arra célzott, hogy Soros pénzeli az úgynevezett „migránskaravánt”, vagyis azt a több ezer elkeseredett közép-amerikai bevándorlót, aki az Egyesült Államokban kívánt politikai menedékjogot kérni. Más republikánusok és szélsőjobboldali kommentátorok hasonló véleménynek adtak hangot, és sokan hittek nekik. Robert Bowers amerikai állampolgár például így kommentelt: „A zsidók hatékony propagandaháborút folytatnak a nyugati civilizáció ellen, mi pedig már úton vagyunk a biztos kihalás felé.” Október 27-én Bowers lelőtt tizenegy zsidót egy zsinagógában. Trump elnök ennek hatására sem szűnt meg azt a teljesen megalapozatlan elméletet erősíteni, hogy Soros finanszírozza a karavánt. (John Wagner: „Trump says he »wouldn’t be surprised« if unfounded conspiracy theory about George Soros funding [migrant] caravan is true”. Washington Post, 2018. november 1.)

{22} És ez a mentalitás nem korlátozódik a jobboldalra. Jeremy Corbynt, a brit Munkáspárt korábbi vezetőjét többször is azzal bírálták, hogy kacérkodik az antiszemitizmussal. Ennek égbekiáltó példáját szellőztette meg a sajtó 2018-ban éppen akkor, amikor írni kezdtem ezt a könyvet. 2012-ben Corbyn tetszéssel reagált a Facebookon egy falfestményre, amelyen sztereotip módon ábrázolt zsidós küllemű bankárok monopoliznak rabszolgák hátán. (Corbyn azzal védekezett, hogy „nem nézte meg elég alaposan a képet”. „Jeremy Corbyn sajnálja az »antiszemita falfestményre« tett megjegyzését. BBC, 2018. március 23.)

{23} Peter Walker: „Nigel Farage Under Fire Over »Anti-Semitic Tropes« on Far-Right US Talkshow.” The Guardian, 2019. május 6.

{24} Theresa May nem sokkal a népszavazás után már miniszterelnökként, a Konzervatív Párt tanácskozásán mondott első beszédében támadta a „globális elitet”, kijelentve: „Aki világpolgárnak hiszi magát, az sehol sem polgár.” Vince Cable, a Liberális Demokrata Párt akkori vezetője így reagált: „Ezt a Mein Kampfból is idézhették volna, talán onnan is való? »Gyökértelen kozmopoliták«?” Ld.: Vince Cable: Theresa May „akár a Mein Kampfból is vehette volna” a Tory párt tanácskozásán elmondott beszédét. New Statesman, 2017. július 5.

{25} Agnieszka Cahn: „A Critical Analysis of Adam Doboszynski’s March on Myslenice in 1936.” 2011.

{26} 1921 és 1925 között a prágai német Polytechnikum hallgatóinak 26,9 százaléka, a cseh Műszaki Egyetem hallgatóinak 3,1 százaléka zsidó volt; Jehuda mindkettőre járt.

{27} Paul Hanebrink: A Specter Haunting Europe. Harvard University Press, 2018.

{28} Yizkor Book Project, JewishGen.org.

{29} Schwarzbart: „Chrzanów”.

{30} Yizkor Book Project, JewishGen.org.

{31} Uo.

{32} Schwarzbart: „Chrzanów”.

{33} Öt hónappal a törvény életbelépése után és az általa kiváltott nemzetközi felzúdulás hatására Duda enyhített a rágalmazás minősítésén: bűncselekmény helyett jogsértésnek nyilvánította. Így tehát továbbra is helytelen azt állítani, hogy Lengyelország bűnrészesként segítette a náci hatalmat, de aki ilyet mond, valószínűleg nem kerül börtönbe.

{34} Alex Duval Smith: „Polish Move to Strip Holocaust Expert of Award Sparks Protest.” Observer, 2016. február 14.

{35} Associated Press: „Holocaust Scholar Questioned on Claim that Poles Killed more Jews than Germans in the War.” The Guardian, 2016. április 14.

{36} Edna Friedberg: „The Truth About Poland’s Role in the Holocaust.” Atlantic, 2018. február 6.

{37} Vezércikk: „The European Union Must Stand Up to Polish Nationalism.” The New York Times, 2018. február 28.

{38} Tom Porter: „Polish Official Claims Jews Were Passive in the Face of Nazi Violence.” Newsweek, 2018. február 10.

{39} Christian Davies: „Poland’s Holocaust Law Triggers Tide of Abuse Against Auschwitz Museum.” The Guardian, 2018. május 7.

{40} James Masters: „Polish Prosecutor: »Auschwitz« Football Chants Are Not Anti-Semitic.” CNN.com.