1.

Az Úr ezerháromszázhatvanötödik esztendeje, Szent Iván havának idusa, Buda

Amadey Mieczyslaw gniewkowói lovag átkarolta pityergő hitvesét, és szelíd, néma nógatással a gyülekezet hátulsó végébe terelte. Úgy ítélte, jobb most nem szem előtt lenni. Az úrnő viselkedésével egyértelműen Cicelle tudtára adta, hogy most nincs reája szükség. Úgy tűnt, egyes-egyedül kíván megküzdeni gyászával. Elżbieta nagyasszony csodálatra méltó, fenséges teremtés, ám olykor-olykor reátör valamiféle megmagyarázhatatlan szeszélyesség, s olyankor jobb a háta mögött lenni, nem az orra előtt. Ki tudja, a fájdalom most mily érzelmekre, tettekre sarkallja szegényt? Ő és Cicelle persze kéznél lesznek, ha szükségeltetik, ám nem törtetnek előre, mint azt némely sváb és talján udvaronc teszi, óhajtván mutatni, hogy mennyire, de mennyire rettentőn sajnálják a hirtelen bölcsőhalálban elhunyt kicsi Máriát.

Lajos király sötét tekintettel, mereven bámult az aprócska márványszarkofágra, melynek fedelén míves kidolgozású, de kissé hevenyészve csiszolt kerubok voltak hivatottak vigyázni a szépséges kis hercegnő örök álmára. Amadey lovag még sosem látta ily elesettnek őfelségét. Eleddig úgy hitte-vélte, hogy a magyarok dicső uralkodójának önfegyelme kikezdhetetlen, olyannyira, hogy még leánya halálát is képes lesz emelt fővel viselni, hisz’ az Úr adta, az Úr elvette, a Teremtő Isten szándéka s döntése ellen nincsen, nem lehet apelláta. Karikás szemek, fakó bőr, vértelen ajkak – a király úr öt nap alatt akárha öt évet öregedett volna. Aggasztó változás. Az országlás gondjaiból bőven kijutott néki uralkodása során, ám azok inkább mintha éltették volna – mintha minden baj, fenyegetés, veszedelem, akár a denevérszar a Wierzchowska-barlangban, rétegről rétegre gyűlve vastagítná, keményítné lelkének páncélzatját. Aztán érkezett végre, megérkezett a gyermek, az az édes-bájos csöpp leányka… Az első pillanat csalódottságának múltán – hogy nem a várva várt, vágyva vágyott trónörökös jöve a világra – sosem látott boldogság fénye s melege árasztotta el a budai aulát. Külországi követek adták egymásnak a kilincset, lakomák tartattak, pezsgett, zajlott az élet. A királyi család öröme átragadt az egész ország népére, és nem csak a bőkezűen szórt adományok, ajándékok végett. Mieczyslaw is együtt vigadt az udvarral, tiszta szívből örült a nagyasszony és a királyné boldogságának, bár Lajos király őfelsége viselkedésének megváltoztára némi aggodalommal tekintett. Teljesen egyetértett Perényi úrral abban, hogy a török fenyegetést nem szabad félvállról venni, s mikor hírét vette a csecsemő-hercegkisasszony halálának, elméjének egy kis hátsó zugában felszikrázott a szentségtörő gondolatféleség; tán’ azért kellett ekként lenni, mert a király úr elhanyagolja kötelességét, nem tesz eleget azért, hogy idejekorán megállt parancsoljon az Oszmán Birodalom becsvágyó szultánjának, Murádnak.

Ahogy a johannita lovagok az oltár előtt kialakított sírgödörbe eresztették a szarkofágot, Erzsébet királyné keservesen felzokogott, amire egyik-másik udvarhölgy, nemesasszony halk, de azért szándékoltan jól kivehető, beazonosítható jajongásba fogott.

A király kezei ökölbe szorultak. Hátrahajtotta fejét, tekintetét a templom keresztboltozatos mennyezetére emelvén. Mintha az égbe, a mennybe óhajtna nézni, hátha meglátja ott leányát, amint az egy felhőn üldögélve lógázza a lábát, és nevetgél, boldogan kuncog avval az édes csengettyűszó hangjával.

Amadey Mieczyslawnak – ki egyébiránt Władysław Białynek, Elżbieta anyakirályné anyai nagybátyjának volt nőági rokona – akadott biz’ némi alapja a nyugtalanító gondolatokra. Mint az köztudott, az Árpádok fiági vérvonalának megszakadása évében[1] egy nagyra törő, dicsőségre áhítozó bej, aki az Oszmán nevet viselte, megdöntötte Anatóliában a szeldzsukok uralmát, hogy aztán az Eskenderum törzs és Eskişehir[2] meghódításával Bursa székhellyel emírséget alapítson, magát pedig minden törökök szultánjának kiáltsa ki. Fia, Orhán tovább folytatta a hódítást, egyre több és több vidéket foglalván el a belviszályoktól szenvedő Újrómai Birodalomból. Mieczyslaw lovag sok más lengyel és magyar nemeshez hasonlóan úgy vélte, Konstantinápoly Európa kapuja, s ha azt az új szultán, Murád, ki még atyjánál és nagyatyjánál is nagyratörőbb, bétöri, annak nagyon-nagyon csúnya, hovatovább végzetes következményei lesznek a kereszténységre nézvést.

Annak idején Andronikosz Palaiologosz[3] császár a halála előtt – ezerháromszáznegyvenegyben – Ióannész Kantakuzénoszt[4] nevezte ki kilencesztendős fia, Ióannész Palaiologosz[5] gyámjává, aki azzal hálálta meg az őt ért érdemességet, hogy néhány hónap elteltével enmagára öltötte fel az uralkodói bíbort. Persze a gyermekcsászár édesanyja, Anna savoyai grófnő ezt nem hagyhatta annyiban, nem nyugodott addig, míg felül nem kerekedett a trónbitorlón – aki erre végső kétségbeesésében a pogány Orhán szultánhoz fordult segítségért. A törököt persze nem nagyon kellett nógatni, szívesen kölcsönadta katonáit, két ok folytán is – mind az Újrómai Birodalom gyengítése, mind pedig a jövendőben leigázandó ellenség kiismerése végett.

Ezerháromszáznegyvennégyben a négy tümen[6] ádáz török harcos megjelenése a Hebrus, magyarul Marica folyó mentén arra kényszerítette az ifjú Palaiologoszt, hogy ismerje el gyámját társcsászárul. Csakhogy a szultán nem elégedett meg Palaiologosz társcsászár fényesen csillogó aranybizantinusaival, annak Theodora nevű leányát is asszonyául kérte s kapta is ráadásnak. Orhán eztán többször megsegítette ipját, főleg s leggyakrabban Dusán szerb cár ellen – de különösmód a hadjáratok befejeztével rendre visszavezette harcosait Anatóliába.

Bő évtizeddel később, ’ötvenhatban a császárok soha meg nem szűnő torzsalkodásai végtére Orhán elsőszülött fiának, Szolimán pasának adtak alkalmat, hogy megvesse lábát az európai partokon. A török haderő hamarost átallépte a Dardanellákat, s nem telt belé további tíz esztendő, hogy megszerezzék maguknak Gyelepolyt[7], fenyegető árnyékot vetvén Konstantinápolyra. Az ifjan elhalálozott Szolimán utóda, Murád elfoglalta egész Trákiát, vagyis a Hellészpontosztól a Hämus hegységig terjedő vidéket, s birodalma fővárosává tette az ottani Drinápolyt. Okkal vált sejtelmezhetővé: Európa meghódítása a célja, mert mindamellett, hogy a rác, bolgár, görög és macedón vidékekre harácsoló rablótámadásokat vezettetett, csendes-alattomban elfoglalta az egész Attikai-félszigetet, hogy még szorosbra és szorosbra vonódjék a selyemzsinór hurok Konstantinápoly nyaka körül…

Mindeközben Bolgárországban belviszály dúlt. A néhai Alexandrosz, avagy Iván Sándor cárnak, ki magát a bolgárok és görögök császára és egyeduralkodója címmel illettette, két felesége volt – előbben egy oláh, egy Basarab-lány, majd pediglen egy Sára nevű zsidó szépség. Mindkettő szült neki fiút is. A legények felcseperedésük során megutálták egymást, mivel atyjuk nem egyformán bánt vélük. Az ifjabbat, Sismant jobban szerette, részrehajló volt véle, s ideje lejártát érezvén akként rendelkezett; trónját ne az elsőszülött, Szracimir, hanem Sisman örökölje, előbbinek csak a vidini tartomány legyen jussául. A cár halála után Bulgária déli részeit a török foglalta el, a Fekete-tenger és az Al-Duna közti résznek Dobrotics havaselvei fejedelem volt korlátlan ura, Sisman Tirnovóban, Szracimir pedig Vidinben székelt. Mieczyslaw lovag és a muzulmán térhódítástól tartó nemesek nyugtalanságát növelendő tavaly Sisman meghódolt s adófizetőjévé vált a szultánnak, nővérét pedig odaajándékozta néki háremhölgyül.

A súlyos gránittáblák csikorogva csúsztak helyükre, a hangtól a legtöbbeknek hideg futkosott a hátán. Ahogy az utolsó is helyére zakkant, az egyik johannitának lecsípett a mutatóujjából egy darabkát. Vér pettyezte a padlót. Hogy ez balga babonából ne legyen rossz jelnek vehető, egy pálos szerzetes tüstént Mária hercegnő nyughelyéhez sirült, hogy nagy kosárnyi fehér virágszirmot borítson a fedlapokra.

Kevesen látták csak, mi is történik. Szerencsére a király s a királyné sem.

Ióannész Palaiologosz annak idején még VI. Ince pápának tett ígéretet arra, hogy az oszmánoktól való védelemért cserébe fontolóra veszi az Ecclesia Chatolica[8]-ba való átallépést, minek folytán Őszentsége intézkedéseket foganatosított egy, a török elleni keresztes sereg előkészítésére – elvégre a megelőző csapás általában hatékonyabb, mint a védekezés, s kétszer ad, ki gyorsan ad. Csakhogy az ügy elakadt, mivel mind II. Jean francia, mind Pierre ciprusi király csak idén Böjtmás havára tudták ígérni a vállalmányhoz való csatlakozásukat. A Szentszék a késedelmeskedés ellenére Bon Jeant nevezte meg keresztes fővezérnek. A sors fintora, hogy a francia király a múlt esztendőben kiszenvedett. Tovább tetézte a késedelmet, hogy a Serenissima Republica di Venesia, ki szintén ígérvényt tett a törökök elleni harcból részét kivenni, az időközben kitört krétai lázadás miatt fogadalma alóli fölmentését kérelmezte. Őszentsége és a dózse végül abban egyeztek meg, hogy a korábban ígért hajók fele bocsáttatik a keresztes had rendelkezésére. Végül a keresztesek, kik a megegyezett időben a kijelölt kikötőkben megjelentek volt, megunván a várakozást jobbára széjjelszéledtek, mivelhogy a pápa által kinevezett új vezér, Pierre ciprusi király sehogy se akart megérkezni, hogy serege élére álljék. Még a pápai követ is türelmét vesztette, s az együtt maradott ötszáz lovast meg hatszáz gyalogost behajózva átalvitorlázott Rodosz szigetére. Viszont ott az antiochiai fejedelem és a rodoszi lovagok által tízezresre szaporított had a nagyobb zsákmány reményében már nem a török, hanem az egyiptomi szultán elleni támadásra vállalkozott – majd miután Alexandriát szerencsésen elfoglalta s kifosztotta, ennyi csekély diccsel is megelégedvén hazavitorlázott, hogy aztán feloszoljék…

Lassan elszállingóztak a népek, Cicelle is odajutott az oltár előteréhez, hogy a terebélyessé növekedett növényhalom tetejére helyezze kegyeletének fehér virágait. Mieszkó is osztozott persze úrnőjének gyászában, s szánta igen a magyar királyi párt szörnyű veszteségük végett, ám mindamellett erőst remélte azt, hogy a szegény kis gyermeklány halála nem fogja továbbra is hosszasan elvonni őfelsége figyelmét az országlás gondjai-bajairól. Merthogy gyülekeznek ám a viharfelhők. Messze még, lassan és alattomosan ugyan, de gyülemlenek.

Tény, hogy Perényi Bulcsú udvarbíró állhatatos fülrágása okán Lajos király törekedett Boszniában, Szerbiában és Bolgárországban megalapozni a nyugati kereszténységet, az Anyaszentegyház hatalmát, mi alkalmatos bástya lehet majd a muszlimok terjeszkedése ellen, de annyi azért nem elég. Különösen úgy nem, ha őfelsége másfele is tekinget, nem a fő feladatra összpontosít. Hogy a kötelezőt elegyíti a számára hasznossal, s a Balkán meg a Délvidék keresztyénségének megerősítésével egyidejűleg Havasalföld meghódítását is tervei közé lajstromolja.

A király Boldogasszony ötödikén szólította fel a megyék összes főpapjait, apátjait, prépostjait, perjeleit s egyéb egyházi személyeit, nemkülönben báróit, grófjait, nemeseit, birtokosait, valamint más rendű és rangú embereit, kik hadba szállani kötelesek, hogy Böjtelő huszonnegyedikén Temesvárra egybegyűljenek.

Vlaicu Vodă, vagy ahogyan a magyarok emlegetik-nevezik, Basarab Lajk havasalföldi vajda már Lajos indulásának hírére meghódolt, hovatovább csatlakozott is hozzája.

A király Szent György napján[9] Szalánkeménnél a Dunán átalkelve Vidin alá vonult, hol egy török csapatokkal megtámogatott, Abafi Mátyás nótárius lejegyzete szerint mintegy nyolcvanezer harcost számláló sereg élén várt reá Iván Szracimir. A magyarok e sereget jelentékeny számbeli fölénye ellenére elverték, hogy aztán magának Vidin várának ostromlásához fogjanak. Szracimir sokáig ellenállt, de pünkösdkor Lajos mégiscsak úrrá lett felette, legyőzte, fogságra vetette, majd rangjához méltó ellátással, családostól Horvátföldre, a Csázma melletti Bosiljevo környékére, Gumnik várába száműzte. Vidin eleste után Bolgárország északnyugati részének jókora vidéke is meghajolt a magyar királynak, aki abból Bodonyi bánság név alatt külön tartományt alkotott Hém fia Benedeket bízván meg az helytartósággal.

A temetés véget ért.

A gniewkovói lovag átkarolta hitvesét, kivezette a templomból. A virág- és tömjénillatú hűsségből egyenest ki a mellbevágón forró városbűzbe.

Szomorú egy nap volt, igen-igen szomorú. Az egész ország, az egész Magyar Birodalom gyászolt, siratta mennybement drága kicsiny hercegkisasszonyát.

2.

Az Úr ezerháromszázhatvanötödik esztendeje, Keresztelő Szent János ünnepe[10], Avignon

Szigeti István nyitrai püspök csalatkozóra fancsalodott képpel lépett ki a pazaran berendezett, pompázatosan díszített teremből, hol a pápai audiencia tartatott, ám nálánál is savanyúbb pofát vágott kísérője, Georgiosz Maginkairesz konstantinápolyi lovag. Miután elég messze értek – az ajtónál álló testőrök és suffraganeusok[11] hallótávolságán kívül –, Maginkairesz cifra szitkozódásba fogott, persze csak kackiás, fényesre olajozott bajsza alá, halkan, fojtottan, és persze görögül, hogy a mellette baktató monsignore ne érthesse. Nem tudta volt, hogy Szigeti püspök legszívesebben ugyancsak szaporán mondná a magáét, ha nem lenne kötelező tisztelettel és alázattal a Szentatya felé – pontosabban, ha nem bírna nagy önfegyelemmel.

– Ne ítélj, hogy ne ítéltess! – lökte meg könyökével a konstantinápolyit, kit annak ellenére, hogy a keleti ortodoxia követője volt, egész megkedvelt közös hosszú utazásuk során.

Lajos király azért küldte őt és Georgioszt Avignonba, hogy Őszentsége hozzájárulását kérje egy, az oszmán törökök ellen indítandó küzdelemhez, egy nagy háborúhoz, mit Jézus lobogója alatt szándékolt parancsnokolni, vezetni, s mint ilyent – tudniillik keresztes hadjáratot – csakis az egyházfő hagyhat jóvá, őnéki kell kihirdetnie.

– Mi baja urammal az uradnak, hisz’ mink is keresztyének vagyunk, egyazon Istent imádjuk, csak a rítusaink másfélék – dohogott a görög.

– Ez bonyolult – dünnyögte kedvetlenül István püspök.

Maginkairesz nem érte be ennyivel, tovább zsörtölődött.

– Milyen alapon sugalltad azt neki, hogy segítségéért cserében Ióannész császár hajlandó lesz népemet a római ige szerinti hitéletre téríteni?

– Ez még bonyolultabb, fiam.

– Nem vagyok oktondi, magyarázd el!

– Királyom szeretné, ha urad áttérne. Javallta is már néki, a vaszilevsz[12] pedig nem utasította el… igaz, nem is bólintott rá.

– Nem hiszek neked!

– Az a te dolgod. De mi okom lenne hazudni?

– A császár nem fog hitet váltani.

– Biztos?

– Hétszentség!

– Akkor sem, ha Murád szultán selyemzsinórt vet a nyakába és szorosra húzza a hurkot? Megéri nyakaskodni?

– Nem ez a kérdés, monsignore, hanem az, hogy miért kell uramat választás elé állítani? A törököknek minden keresztény halálos ellenség, katolikus, ortodox egyaránt. Muzulmánok, mind-mind a Sátán katonái. Vérszomjas, kegyetlen népség. Most még vissza lehetne űzni őket Ázsiába, de…

– Vissza is fogjuk, ne aggódj! – szakította félbe a hőbörgést a magyar főpap. – Királyom elkötelezett az ügyben, mint azt magad is jól tudod. Nem zsarolja uradat, csak ugye az a nagy büdös helyzet, hogy hallottad, Őszentsége szívesebben segítene, ha a tékozló fiú tényleg megtérne atyjához. Érted-e, megérted, ugye?

A konstantinápolyi konokul összeszorította száját, állkapcsa megfeszült. Szinte lehetett hallani, hogy ropognak, csikordulnak egymáson a fogai.

– Ugye?! – erősködött a püspök.

Ahogy a két megtermett, borotvált képű gall alabárdos kitárta előttük a Palais Neuf bejáratának ajtaját, s kiléptek a napvilágra, szemen szúrta, fejbe kólintotta mindkettejüket a fény s a meleg. Hunyorogva kapták homlokukhoz tenyerüket, hogy visszanyerjék látásukat.

– Egy istenverte esztendő – sziszegte Georgiosz – pokoli hosszú tud ám lenni, hogy baszná meg az isten lova!

Orbán pápa egy év halasztást tanácsolt a keresztes hadjárat megindításának ügyében, s mint köztudott, a Szentatya tanácsa valójában utasítás. Továbbá világosan utalt arra is – bár nem mondotta volt ki kerek perec –, hogy csak akkor fogja áldását adni a töröknek visszaűzésére, ha Ióannész császár és fiai valóban áttérnek az egy igaz üdvözítő hitre, nem csak ígérgetik azt.

– Ügyelj a szádra, fiam! – dohogott Szigeti.

– Kíváncsi vagyok, mit szól majd mindehhez uralkodód.

A püspök úr őexcellenciáját elsősorban nem is ama tény nyugtalanította igazán, hogy Lajos király minek tartja, hogyan ítéli meg az egyévnyi késleltetést, hanem sokkal inkább az; ahhoz mit szól majd, hogy a Szentatya azt javallja, ne álljék ő a had élére, merthogy a rácokat, oláhokat, bolgárokat már mind eléggé magára haragította, s ha a Balkán földjére lépne, azok minden bizonnyal legott összeszövetkeznének ellene.

– Hamarosan megtudhatod – sóhajtotta keservvel. – Megtudhatjuk. Nógasd meg a szolgákat, málházzanak össze, de tüstént! Legkésőbb egy óra múlva elindulunk innét.

– Hova? – hökkent, zavarodott meg a hirtelen-váratlan parancstól Georgiosz.

– Haza.

– Haza? Mármint Konstantinápolyba?

– Fittyfenét, fiam! Haza, Budára.

Ugyanekkor a távoli Lengyelországban Gniewkowo hercege, Władysław Biały, azaz Fehér Ulászló szeretett hitvese elvesztése feletti bújában lemondott a földi élet minden öröméről, s birtokait ezer aranyforintért eladván Kázmér királynak nekivágott a nagyvilágnak, hogy elzarándokoljon Európa legjelentősebb szent helyeire.

3.

Az Úr ezerháromszázhatvanötödik esztendeje, Szent Jakab havának huszonegyedik napja, Velence

Lorenzo Celsi elhunytával a Serenissima Republica de Venesia elveszítette uralkodóját, a Signoria összeült hát, hogy új dózsét válasszon. Hosszas tanácskozás után Marco Cornaro kapta meg az elégséges voksot, pedig hetvenkilenc esztendejével túl aggnak volt vélhető a nemes hivatal betöltéséhez, de az sem szólt mellette, hogy csupán csekélyke vagyonnal bír, és hitvese nem nemesi származású. Ami viszont előnyére vált – végtére pedig többet nyomott a latban, mint hátrányai –, az az, hogy meglehetőst jól ismerte a magyarokat, valamint kiváló, bizalmas kapcsolatokkal rendelkezett az avignoni pápai udvarban. Utóbbit az is bizonyítja, hogy ezerháromszázhatvanhárom elején a Sancta Sedesnek[13] tett szolgálataiért V. Urbanus pápa Procurator de Supra[14] címmel jutalmazta. Az elsőbbi ok pedig azért mutatkozott érdeminek, mivel a Consiglio dei Dieci – beláthatón joggal – azt alította, hogy Louis d’Ungheria nem tett le hódítási terveiről, titokban tovább álmodozik Venesia bekebelezéséről. Mivel Cornaro az ezerháromszázas évek derekán Zára grófjaként magyarok között élt, majd pediglen ötvenháromban – amikor az a fránya Anjou-ivadék visszakövetelte Magyarországnak Dalmáciát – ő utazott nagykövetként a budai aulába tárgyalásokat folytatni, feltételezhető volt, hogy kiismeri magát a hungár fortélyok útvesztőiben, és régi kapcsolatai révén lépéselőnybe tudja hozni a Serenissima Republicát.

4.

Az Úr ezerháromszázhatvanötödik esztendeje, Szent Jakab havának huszonhetedik napja, Siena

Az idő tájt, mikoron Habsburgi Rudolf osztrák herceg Milánó kies városában vendégeskedve elhallgatott okokból kifolyólag átaladta lelkét az Úrnak, sienai tömlöcében Toldi Miklóst megest meglátogatta réges-régi, újabban igencsak gyakorta felbukkanó ismerőse.

Miklós úr hátát a falnak támasztva, nyújtott, keresztbe vetett lábakkal ült, karjait összefonván mellkasa előtt. Piros asszony, ha látta volna, bizonyost menten ríva fakad, hisz’ hajdan oly délceg férjura csak halovány, megtört árnyéka volt korábbi ennenmagának. Legendás izmai megcsappantan lappadtak sápatag, sokhelyt fekélyes, bolhacsípésekkel pettyedzett bőre alatt, kiráncosodott orcáját majd’ átdöfték járomcsontjai, vizenyős szemeit mély, sötét karikák körítették, orra hegyén undorító, gennyes tályog éktelenkedett, ajakai cserepesre száradtak, mocskos szakálla kócolt, zsíros üstöke csapzott volt. Olyfélén festett, mint a mesékben megregölt bakurász[15], kivel a rakoncátlan, komisz gyermekeket ijesztegetik.

Látogatója a legsötétebb sarokban, a latrinacsebren gubbasztott. Az árnyékban olybá tűnt, akárha egy bagoly volna – nagy-nagy kerek szemei gunyorkodón foszforeszkáltak. Miklós úr, mivel igaz nevét régi ismeretségük ellenére sem tudta volt, újabban elnevezte Ferkónak, egész pontosan akkoron, mikor a lény Szent György havának kilencedik napján – ama bizonyos levél megérkezte után – pirkadatkor úgymond – láthatón – megjelent cellájában. S hogy miért pont Ferkónak hívta? A Szent Jeromos alkotta Vulgatában[16] a Lucifer szó használatos a phosphoros, azaz a hajnalhozó fordításaként. Luciferből elébb Luci Ferenc, Luci Feri lett, majd pediglen egyszerűn csak Ferkó… Gyermeteg szójáték, de egy tömlöc mélyén senyvedve nem várható el senkitől, hogy sziporkázzék elméje. Az csak napokkal később ötlött elméjébe, hogy a görög Heosphoros névnek Esthajnalcsillag is lehet a jelentése. Talán a világban tényleg minden mindennel összefügg, mindenki mindenkivel kapcsolódik valamily mód?

Ferkó ezút is szokott helyén, a bűzös cseberen kuporgott. Mintha ippeg székelne.

Madárszemei csúfondárosan parázslottak a sötétben.

Most se szólalt, soh’se ő törte meg elsőnek a csöndet.

– Mit akarsz megint? – dünnyögött Miklós csüggeteg haraggal. – Nem volt még elég?

– Ugyan már, mihez kezdnél nélkülem?! – huhogott kedvesen, mások számára hallhatatlanul a lény. – Megbolondítna a magány. Ismerd el, alig vártad már, hogy megest jöjjek!

– Dejszen’ nem is létezel!

– Nem-e? Hű barátod vagyok, mióta az eszedet tudod. Barátod és jótevőd. Mindent nekem köszönhetsz. Ha én nem lennék, te nem lennél az, aki vagy.

– Miért, ki vagyok?

– Világszerte ismert, elismert hős. A nagy király, Magyar Lajos legvitézebb lovagja.

– Lófaszt! Egy rab, nincstelen zsoldos vagyok csak.

– Rabnak rab vagy ugyan, de hogy nincstelen lennél… Vagyonod nem túl nagy ugyan, mert lusta voltál szaporítni, nem használtad ki az adódó lehetőségeidet, de azért távolról sem vagy nincstelen. Közös cimboráink, Becsei Vesszős, meg az megátalkodott fivéred jól sáfárkodnak birtokaiddal, legalábbis addiglan, míg körömfeketényi lehetség mutatkozik, hogy visszatérhetsz, hogy még életben vagy valahol.

– Mindketten megbánták bűneiket, jó útra tértek.

– Persze-persze! Naná! És most kezüket-lábukat törik, hogy megtaláljanak, kiváltsanak, ugye?! Kutyából szalonna, na persze… Ne áltasd már magadat, ember!

Miklós lehunyta szemeit, sóhajtott, mi sóhajtás gümőkóros kehegésbe torkollt.

– Nem ők a megátalkodottak, hanem te vagy az, bitang! – nyögte ki végtére.

– Az egyetlen igaz barátod vagyok. Én tettelek nevessé. Ha nem lennék, te is csak egy közönséges udvari bajnok maradtál volna – forgatta-tekerte fejét Ferkó körbe-körbe karikába. – Minden híres diadalodat, minden nevezetes győzelmedet én vívtam ki néked, a karod és a kardod az én eszközeim voltak. Nem voltál más, mint a fegyverforgatóm. Igazán hálásnak kén’ lenned!

– Nem vagy a barátom, pokolfajzat!

– Dehogynem. Ha én nem, akkor ugyan ki?!

– Kisbence. Marci. Tarkacsu.

– Na ne mán’! Vazallusok egytől egyig. Csakis azért voltak melletted, hogy dicsfényedben fürödhessenek. Mióta nyomod veszett, már mind Hawkwood talpát nyalja. Csak a zsold érdekli őket.

– Hazudsz.

Ezúttal fikarcnyi indulat sem ütközött ki Miklós hangjából. Pusztán tényt közölt, higgadt mértékletességgel.

– Miért hazudnék? – firtatta Ferkó, amire röpke tűnődés múltán visszakérdés érkezett válaszként.

– Ismered a skorpió és a béka meséjét?

– Mindent ismerek, amit te. Egyek vagyunk.

– Hát akkor tudod a választ. Mert ilyen a természeted.

– Ha ennyire bizonyos vagy a hűségükben, akkor mivel magyarázod, hogy nem kerestek?

– Keresnek. Csak korlátozottak a lehetőségeik. De meg fognak találni. Előbb vagy utóbb, de rám találnak.

– És mit fognak tenni? Összeadják zsoldjukat, és kiváltanak? Ne mókázz, ember!

– Megvan a magukhoz való eszük. Perényihez vagy Juliánhoz fordulnak segítségért.

– Perényihez? – horkant fel a rémalak. – Ugyan már, ne röhögtessél! Nem mondom, volt idő, mikor törődött veled, de nem ám csak úgy szívjóságból, hanem mert hasznára voltál. Úgy hiszed, hogy hűséges? Hogy bármihez vagy bárkihez is hű? Azok után, hogy Apuliában cserben hagytátok, te is, a király is? Dőreség! Csak és kizárólag az mozgatja, hogy bosszút álljon Nápolyi Johannán. Azért peszterkedik folyvást Taljánföldön. Magyarország java meg a te sorsod sokadlagosak számára.

– Ez a dőreség, Ferkó! – nevetett fel Miklós. – Bulcsúnál nem ismerek jobb hazafit és jobb barátot.

– Majd meglátod!

– Fogadjunk?!

A lény egy időre elhallgatott. Vonalai szétfolytak, porladni látszott, feloldódni a homályban.

Miklós lehunyta szemeit, remélvén, hogy mire újra kinyitja őket, a lázálom semmissé vál’.

Nem úgy lett.

– Na és Julián miért segítene rajtad? – firtattatott gúnyosan. – Az ellenséged volt. El akarta rabolni a királyodat.

– Az ő hűségében sem kételkedem. Bolond vagy!

– Én-e, én vagyok a bolond? Hát nem te beszélsz magaddal, magadban, jóember? Mi?!

Újfent csönd reked a cella falai közé, ezúttal hosszabb, úgy fél tucat miatyánknyi csönd. Nyirkos, nyálkás, fenyegető csönd.

– Ez alkalommal kivételesen igazad lehet… – mormogott a bajsza alatt Miklós, miután felhúzván térdeit megreszketve összegubódzódott.

– Mihez kezdnél, ha tegyük fel, Julián oly botor, hogy pénzeli, megelőlegezi váltságdíjadat? – kérdeztetett. – Visszakullogsz Hawkwoodhoz? Persze, hisz’ máshoz úgysem értesz, csak a harchoz. Az öldökléshez. De ahhoz nagyon. Hála nekem.

– Hazamegyek.

– Mi végre, ember?! Fiad sírban, tán’ már asszonyod is azóta.

– Nem tudhatod! – csattant Miklós ingerülten. – Egyek vagyunk. Mióta fogoly vagyok, te is az vagy. Nem tudhatod biztosan…

Most a lényen volt a sor, hogy kacagjon.

– Te még remélsz?! Esküszöm, nincsen náládnál nagyobb tulok kerek e világon! Ott állt fehéren-feketén leírva, hogy Gyurkát elvitte a görvély, amivel Pirosod fertezte meg. Remélhetőleg nem sokáig kínozta a lelkifurdalás, és azóta már őt is felzabálták a férgek. Értem én, hogy nekem nem akarsz hinni, de hogy pártfogoltad, Matykó szavaiban kételkedsz, az már ténylegest teljes tébolyra utal.

– Matykónak hinnék. Abafi Mátyásnak nem hiszek.

– Mi van?!

– Matykó mindig Matykónak nevezte magát a leveleiben. Ám az utolsóban nem. Az Mátyásként jegyeztetett. És másként is fogalmaztatott meg, mint szokott volt.

– Az emberek változnak. Biztos már úgy érzi, férfivé lett, s nem illik reá a matykózás. Felnőtt, hát másféleképp szövegez, érettebben, emberesebben.

– Meglehet… de nem bizonyos!

– Szalmaszálba kapaszkodó fuldokló vagy.

– Meglehet…

Bizonytalan léptek tompa nesze hallatszott odakünnről, majd kisvártatva húgy csurgott bé az ablaknak csúfolt nyíláson. Miklós nem lepődött meg, nem véletlenül ott ült, ahol.

A lény elégedetten heherészett magában.

– Pitymallik – utalt Miklós arra, hogy a látogatásidő lejáróban. Démona pirkadat után mindig kámforrá vált, napközben sosem mutatkozott, legfeljebb néha sugdosott ezt-azt.

– Még nem fejeztem ám be! – biccentett Ferkó. – Alkonyattal visszajövök.

– Mit nem fejeztél be?

– A pusztítást.

– Úgy hiszed, rá tudsz venni, hogy ennen kezemmel vessek véget az életemnek?

– Ma még talán nem…

– Akkor?

– Tulajdonképp nem is téged akarlak elpusztítani.

– Hanem?

– A reményedet.

Néhány órával az után, hogy Milánóban, Barnabo Visconti udvarában – némi kalamajkát okozva – Rudolf, Ausztria önjelölt főhercege kilehelte lelkét, Marcello Falco sienai kőmívesmester gyanakvó tekintettel sandított hol a magát szintén osztráknak mondó, barátságos, becsületes tekintetű uraság képére, hol meg annak heges alkarjára, csonkolt kisujjára. Látott már sebhelyeket éltében, elvégre építőnek lenni nem egy veszélytelen szakma, ám ilyenfélét még nem igazán… Hasonlott a forrázathoz, de nem az volt, nem ám! A forrázat gyűröttebb és másként is színül. Akadt egy kósza gondolata, de legott el is vetette volt. Ugyan ki nyúzná le egy tehetős nemes bőrét? A fogvatartók mindig vigyáznak értékes rabjaik épségére – tudta, hisz’ nem egy börtön át- vagy megépítésében vett részt –, elvégre csak úgy kaphatnak érettük magas váltságdíjat. Az áru állapotjára érdemes, kell ügyelni.

– Ez sok pénz, uram – túrt bele megest az eléje helyezett erszénybe. – Nagyon sok. Ennyiért egyesek embert ölnének is akár…

– Már mondtam, barátom, semmi mást nem kell tenned érte, csak annyit, hogy beszélsz nekem a sienai városháza alagsoráról – mosolyodott el bávatagon az osztrák, majd újra színültig töltötte a poharakat. – Azt hallottam, hogy igen nehéz lenne onnét megszöknie egy rabnak, mi többek között a te érdemed is. Igyál csak, ne szégyenlősködj! Tudod, odahaza Salzburgban időszerűvé vált egy új börtön megépítése, és engem tettek meg felelősnek. Szeretnék jó munkát végeztetni.

Falco hitte is, meg nem is az idegen szavait. Meggyőzően szólt – talán túlontúl meggyőzőn is.

A harmadik korty után – ahogy érezte, amint a hűs bor ereje szétárad ereiben – rácsapott tenyerével az asztalon kevélykedő erszényre, hogy maga elé húzza azt. Ugyan mi baj lehet? Talán hazudik az úr, talán nem is osztrák, talán valami álnokságot tervez, de mit is számít az, hiszen…

– Hogy nehéz-e? – nevette el magát fölényesen. – Annyira nehéz, hogy még senki meg nem próbálta! Mi több, van oly része is, ahonnét egyenest lehetetlen. A legbensőbb cella, ahová a legveszélyesebb gonosztevőket zárják. Vagy a legértékesebbeket…

– Ó, ez igazán érdekes – csillantak fel az állítólagos osztrák uraság szemei. – Mesélj!

– Az ablaka a térre nyílik. Nem is igazán ablak, inkább csak amolyan légzőnyílás. Három darab lándzsanyélvastag vasrudat ágyaztunk mélyen bele a terméskőbe, oltott mésszel kevert tufaőrleménnyel. Azon rudakat nem lehet kivenni onnét. Elvágni se tudná senki feltűnés nélkül, mert mindig van arra jövés-menés. Ha esetlegest azon járna eszed, jó uram, hogy megpróbálnál kiszabadítani onnét valakit, máris felejtsd el, képtelenség!

– Ugyan már, miért gondolnék ily balgaságot?

– Csak úgy mondom… Mégis, ha valami isteni csoda folytán három napra megállna Sienában az élet, és mégis ki tudnád fűrészeltetni a rudakat… akarom mondani; ha valaki kivágná… a rés akkor sem elég nagy, hogy átférjen rajt’ egy férfiember. Egy siheder vagy asszonyszemély esetleg, de olyant meg miért is zárnának bé oda, nemde?

– Ha te mondod…

– Esélytelen. De a bejáratot is elfeledheted, jó uram, merthogy az odáig vezető út az őrség termén át vezet. A gyertyánfa ajtó bitang vastag, két átmenő szegecses acélpánt keresztezi, mindegyiken jókora zárszerkentyű, melyek kulcsait egy-egy városi tanácsnok tartja magánál. De ne holmi piszlicsáré lakatra gondolj, ami holmi bárddal vagy csákánnyal szétverhető. Aki ottan fogoly, az menthetetlen, szavamra! Persze van a börtönnek más szárnya is, kevésbé biztonságos cellákkal… de azokban hétköznapi bajkeverők vannak elszállásolva. Korhely vagabundok, tolvaj kurtizánok, ilyesmi. Akiket senki nem akarna megszöktetni. Ugye?

– Értem – vakargatta meg állát eltűnődve a salzburgi.

– Ennyi pénzért, jó uram, egy egész csapat kőmívest fogadhattál volna… mert, gondolom, otthonodban se fizetik meg jobban a magamfajta mesterembert…

– Ne is törődj vele! Nem kell a fogamhoz verni az obulust, arról nem is szólván, hogy nemrégiben kockajátékban a szerencse mellém szegődött – villant fel egy kurta hamiskás mosoly. – Ez itt az erszényben jobbára a Santa Maria Assunta katedrális sekrestyésének múlt havi járandósága. De ezt ne áruld el, kérlek, senkinek!

– Nem fogom – csippentett a szemével Marcello, majd úgy vélvén, hogy kiérdemelte a díjazást, eltüntette az erszényt szem elől.

– Nem tudom, mikor térsz haza Sienába, de legjobb, senkinek nem említed, hogy miről fecsegtünk! – javallta a heges karú. – Ha netalántán a sekrestyés úrnak fülébe jut, hogy az ő dukátjait birtoklod, esetleg vissza akarná azokat kapni. Tudod, józanul teljesen másként látják az emberek a dolgokat, mint részegen.

A sienai értette az ajánlást.

– Nem áll szándékomban egyhamar visszatérni, nincsen most otthon jelentős munka. És nem is vagyok az a szószátyárfajta, jó uram. Ha jobban belegondolok, soha az életben nem is láttalak, nemhogy beszéltünk volna…

– Eszes ember! A bort kifizettem, nyugodtan ücsörögj el felette. Én megyek a dolgomra. Ég veled!

– Isten megáldjon!

Napszendület.

Miklós hiába remélte, hogy Ferkó ezút nem tartja bé a szavát.

Jó ideig próbálta megállni, hogy szólaljék, ám végtére csak nem bizonyult elég állhatatosnak.

– Gondolkodtam.

Démona megkönnyebbedettnek mutatkozott.

– Na végre! S miről, ember? Apádról, anyádról, akiket magukra hagytál, akik úgy élték napjaikat, hogy fiaik gyűlölik egymást, s azoktól elhagyatván hunytak el?

– Fájlalom ezt, és soha nem fogom magamnak megbocsátani, hogy nem voltam jó fiuk, de ma nem az ő emlékük kísértett.

– Hanem?

– Ne tégy úgy, mintha nem tudnád. Te magad mondád, hogy egyek vagyunk, nemde?

– Azok, de azért… néha nekem is kell szunnyadnom.

– Azt mondják, az ördög sohasem alszik – somolygott savanykásan Miklós.

– Baromság. De még ha igaz is lenne, én nem vagyok ám igazi pokolfajzat. Engem te teremtettél magadnak.

– Nem értem én, hogy van ez… Imádkoztam sokat. Igyekeztem becsülettel, tisztességgel élni. Nem vagyok jó… de nálamnál rosszabbak is élnek a földön, úgy vélem. Miért engem büntet a sors egy saját démonnal?

– Nem büntet – pislogott Ferkó. – Áld. Nélkülem senki lennél.

– Beh’ rátarti vagy! Honnét tudod?

– Tudom és kész! De ne velem foglalkozzunk, hanem véled! Remélem, időközben beláttad volt, hogy az Abafi-levélbe erőltetett bizakodásod lószart se ér.

– Talán igazad van…

– Bizonyosan igazam van! De had’ halljam végre, mi felől gondolkoztál, míg bóbiskoltam?

– Hogy miért tartanak így, itt. Magad mondád; ismert vagyok, hogy így vagy úgy, de jó fejpénzt kaphatnának értem fogvatartóim, akikről azt sem tudom, kik. Julián előteremtené, vagy akár Brúnó segítsége által szerintem Carrara is készséggel fizetne, megelőlegezné. A levélben az állt, hogy Keszei érsek győzködi Albornozt, váltsanak ki. Ennek így semmi értelme! Miért sanyargatnak, miért hagynak ebben a dohos lyukban rohadni? Ellentmond minden tapasztalatnak, a józan észnek. Az értékes fogoly becsben tartatik, lovaggal lovagiasan szokás bánni, őfelsége még azt is meg szokta engedni, hogy vitéz rabjai rendszeresen látogatót fogadjanak, templomba járhassanak, eteti-itatja, jól tartja őket, mintha csak vendégek lennének. De itt senki még csak szóba sem áll velem, akárha elvetemült eretnek martalóc lennék. Miért? Senki nem jött azzal, hogy váltságdíjkérő leveleket írjak Budára vagy Avignonba. Miért?

Ferkó képe elkámpicsorodott, már amennyire egy homályos árnyalak bagolyfizimiskája el tud kámpicsorodni.

– Tudja a rosseb’! De mit számít?

– Azt hiszem, próbálják titokban tartani, hogy hol vagyok, hogy élek.

– Miért?

– Hát azt én is nagyon szeretném tudni!

– Itt fogsz élve elrothadni. Okosb’ lenne, ha nem várnád ki. Ha inged csíkokra téped, összesodrod…

– Ne is folytasd, felesleges! Nem fogom megölni magam, egyfelől az méltatlan lenne a Toldi névhez, másfelől hiszem, hogy Bulcsú, Brúnó vagy Julián meg fognak találni.

– Az imént mondottad, hogy senki nem kért értünk váltságot.

– Értünk?!

– Tudod, hogyan gondolom.

Miklósnak fikarcnyi huzalma sem volt újra, sokadszorra belebonyolódni Ferkó való kilétének firtatásába, entitásának kajtatásába. Oly hosszan merült bele zavaros gondolataiba, hogy elbóbiskolt közben.

Arra ébredt, hogy nyaka félrenyekken, feje oldalra billen, elméje összekutyulódik koponyájában.

– A kurv’anyját! – hörögte lihegve, megpaskolván mindkét orcafelét, hogy teljest felébredjen.

– Nocsak, valami szépet álmodtál netán? – csúfondároskodott démona. – Mesélj!

– Nem mondhatnám – motyogta Miklós –, de…

– De?

– Hagyjuk!

– Nékem elmondhatod. Tudod, hogy nem adhatom tovább senkinek, nem?

– Julianna bukkant fel álmomban.

– Ah, életünk szerelme! – pislogott szaporán Ferkó. – Sokat köszönhetek néki, mindig is ott voltam benned, eleinte csak mint egy sarjadó csíra, de igazán Lilithnek köszönhetem, hogy kiteljesedtem.

– Az én életem szerelme Rozgonyi Piros! – csattant fel Miklós.

Legszívesebben hozzávágta volna ételes fatálját a lényhez, de tudta, hogy felesleges, próbálta már elégszer, mindig eredménytelenül.

– Lehet, hogy már csak a néhai Rozgonyi Piros! És az is lehet, hogy már Julianna is az én drága Mefisztofelész nagybátyám nyársán pirul, vagy üstjében fő a pokol hetedik bugyrában.

– Hogyhogy? Hisz’ lepaktált a Sátánnal, nem? Ha bevégzi itt a földön, ura megkíméli a gyehenna tüzétől. Vagy rosszul gondolom?

– Rosszul, ember, nagyon is rosszul! Az egyik ordas nagy hibád, hogy túl jóhiszemű vagy, mindannak ellenére, mit élted során tapasztaltunk.

– Valóban? S mily több hibákkal bírok még?

Ferkó megválaszolatlan hagyta a kérdést.

– Szerintem még él – dünnyögte Miklós úgy egy hiszekegynyi idő múltával.

– Piros? Ne áltasd magad!

– Julianna.

– Miért véled akként?

– Emlékszel a levélre?

– Melyikre?

– Amelyiket itt kaptam.

– Amiről azt lódítottad magadnak, hogy nem Abafi írta?

– Még mindig vannak kétségeim. Most még inkább.

– Hogyhogy?

– Emlékszel vagy sem?!

– Nagyjából…

– Az utóiratra?

– Hát… Ami az elmédet illeti… Sok mindenhez hozzá tudok férni… Lássuk csak! Utóirat… Régi kedves ismerősöd, Peleskei Urdung Julianna úrhölgy szíves üdvözletét küldi általam tenéked!

Miklós diadalmasan elvigyorodott, tekintetébe visszatért a fény. Halovány volt, pislákoló, de mégis; fény!

– Na ez az!

– Mi van, he?!

– Bizonyíték!

– Miféle bizonyíték? Mire bizonyíték ez, ember? Hogy Julianna él? Akárki odakapartathatott egy sort a nótáriusoddal mondjuk egy dénárért, nem-e?

– A levelet nem Matykó írta, abban már teljest bizonyos lettem. Pro primo: nem az ő nyelvezetén íródott. Pro secundo: nékem nem nevezné magát Mátyásnak. Pro tertio: nem írna nékem olyant, amivel bánt. Márpedig Juliannát felemlegetni sebben való vájkálás. Bárki is firkantotta ama levelet, az utóirattal belém akart marni. És ebből az is következik, hogy nem hihetem el, ami áll benne, amit állít.

A lény felfújta magát, megnövekedett, fenyegetőn gazdateste fölé tornyosult.

– Ember, meg vagy őrülve!

Miklós ábrázatjára szelíd, majdhogynem angyali ártatlanságú mosoly kerekült.

– Ezt már számtalanszor megállapítottuk, te hitvány kurafi. Őrült vagyok? Persze hogy az! Léted igazolja tébolyom!

[1] 1301, III. András halála.

[2] Régi Város törökül.

[3] III. András bizánci császár.

[4] Később VI. János bizánci (társ)császár.

[5] Később V. János bizánci (társ)császár.

[6] 10 000 fős katonai egység a sztyeppei népeknél. A török hadseregben ma is használatban van, 6–10 000 főt jelöl.

[7] Gyelepoly a Gallipoli-félsziget régi magyar neve.

[8] Római Katolikus Anyaszentegyház.

[9] Április 24.

[10] Június 24.

[11] Suffraganeus – segédlő püspök, és/vagy az egyházi testületeknek üléssel és szavazattal (suffragium) bíró tagja.

[12] A konstantinápolyi császárok egyik címe a baszileosz, ami a bizánci görög nyelv változásai végett vaszilevsznek ejtendő.

[13] Apostoli Szentszék.

[14] Főügyész. (Akkoriban ez a titulus más jelentéssel bírt, mint napjainkban, leginkább korlátlanul meghatalmazott intézőként lehet értelmezni.

[15] A bakurász (bákász, böbös) gonosz, ijesztgető szellem, rém. A legenda szerint összeszedi és elviszi a rossz gyerekeket.

[16] Latin nyelvű bibliafordítás, Szent Jeromos (347–420) munkája.