Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Alekszej Gravickij

V Zone tumana

2009, AST

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin és Roman Kulikov

Műfordító:

Sándor Gábor

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Nagy Gábor

ISBN 978-963-551-125-9

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2009, 2023 by Alekszej Gravickij

© Hungarian translation 2023, Sándor Gábor

© Hungarian edition 2023, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Prológus

SZERENCSÉRE nem talált el. Először jött a lövés hangja, aztán a csattanás valahonnan nagyon közelről. Csikorgós, mintha megcsúszott volna valami fémen. Egyébként úgy is történt, csak nekem nem volt időm ezen agyalni. A lövedék arról a méretes fémcsőről pattant le, ami mögé leültem kifújni magam. Fülembe fájdalom hasított, nyakamon lefolyt valami forró. Halkan káromkodva elkúsztam oldalra. Sürgősen helyet kell változtatnom. A Zóna nem játszótér. Persze lehet itt bújócskázni, hisz amúgy is állandóan rejtőzködni kell. Ám még így is fennáll a kockázat, hogy összefutsz az üldöződdel, és akkor…

Mozdulatlanná merevedtem, összeszedtem minden erőmet, és felkészültem az áttörésre. Gondolatban elszámoltam háromig, majd átrohantam a csőtől nagyjából tíz méterre felhalmozott betontömbökhöz. Felkerepelt egy AK. Mögöttem göröngyöket reptetett a föld, csattant valami, betonmorzsalékok spricceltek szét. De én már biztonságban voltam. Relatív biztonságban.

– Hé, te köcsög! – kiáltotta egy rekedtes hang. – Élsz még?

Bújócskázásunk közben már harmadszor tette fel ugyanezt a kérdést. És két „Hé, te köcsög!” közben ellenfelem, a hang alapján, újratöltötte a kalast.

Nem kezdtem beszélni. Mire jók a szavak? Gyorsan felegyenesedtem, előrenyújtottam kezem a BP-vel, és meghúztam az elsütőbillentyűt. A fedezékem mögött volt egy kisebb tisztás. A túlsó oldalán megcsavarodott fák. A hangárból sínek kígyóztak az alagút felé, rajtuk néhány, ki tudja, mióta magára hagyott vasúti kocsi. Lövöldözős barátom az egyik mögött rejtőzött.

A kezem megremegett. Az első lövedék csak úgy elszállt vaktában, de mire kilőttem a másodikat és a harmadikat, már pontosan tudtam, hol van az ellenfelem. Telibe találni, bármennyire is vágytam rá, lehetetlen volt, kivéve talán egy ugyanolyan elfuserált, gellert kapott lövéssel, mint a fülemet kilyukasztó. De persze egy elfuserált gellerre senki se pályázik. Ezért más megoldást kerestem, és találtam is.

Az ellenség káromkodott, és eltűnt a vagonok mögött. Végigsuhantam a betontömbök mellett, de félúton megtorpantam, és amennyire csak tudtam, visszahúzódtam a cső mögé. Imádkozva, hogy ne vegyen észre, a földre vetettem magam, és megfordulva hátranéztem.

Lövések dördültek. Beton pattogott a tömbökről. Dühös barátom vagy nem vette észre a manővert, vagy úgy döntött, belemegy a játékba. Akár így, akár úgy, ebben a helyzetben a cső mögött maradni nem a legjobb döntés. Szóval felderítő módjára elmásztam mellette.

A túlsó végén meg kellett állnom. Hátamra fordulva a zsebembe nyúltam. Ujjaim lövedékek után tapogatóztak. A korábbi luxus maradványaiért. Nem számolgattam, kikotortam egy maroknyit, és magamhoz húztam. Először nehezen megy a lövés, a töltés, a fegyver megtisztítása. A szét- és összeszerelés alapvetően felfoghatatlan tudomány. Elsőre. Eleinte az embernek minden nehezen megy, de idővel az összes készség automatikussá válik. Az agy rögzíti a sémát, és a végrehajtást rábízza a robotpilótára. Nem is érdekli igazán, mit táplál be éppen az automatizmusba. Ugyanolyan közömbösséggel fogadja a mosogatást, vezetést, ingvasalást vagy az emberölést.

Nem számoltam a lőszert. Kezem egyszerűen elővett nyolcat, és az ujjaim automatikusan betolták őket a tárba.

A túloldalon abbamaradt a lövöldözés. Már csak az eső hangja hallatszott. Szürke, sivár, szitáló. Több órája paskolta a Zónát vékony, savas tenyerével, ezért nekem most a sárban kellett feküdnöm. Augusztus vége ellenére az utóbbi napok időjárása ősziesre fordult. Nahát, ez egész líraira sikerült!

A csőtől távolabb oda lehetne futni a hangárt minden oldalról körülfogó kerítéshez, majd rohanva elmenekülni a lövöldözés helyszínéről. Vagy simán átkúszni a bokrok között, közelebb az egészségem felől érdeklődő fickóhoz, és szimplán leszedni. Feltéve, hogy az ellenfél egymaga van, távolabb, és információk nélkül, az első változat nyerne, bár néhány „de”-vel kísérve. Bárhol másutt ezt választanám. Csak hát a Zónában nem futkározunk. Jobb azonnal lelövetni magad. Gyorsabb és fájdalommentesebb.

Nagyon óvatosan kihajoltam a cső mögül. Ellenségem helye erről a végéről nem látszott, már persze, ha nem változtatta meg azóta. Nekem ez pont megfelelt így. Próbálva hangtalanul mozogni, elügettem a bokrok mögé. Leültem, és átkukucskáltam az ágak között. Semmi mozgás. Ellenfelem talán játszadozik velem, vagy arra vár, hogy kidugjam a fejem a betontömbök közül. Vagy talán úgy döntött, meghaltam, és elment? Nem, ahhoz, hogy magad mögött hagyj egy esetleg még életben maradt ellenséget, teljesen hülyének kéne lenned. Az ilyeneknek a Zóna sem bocsát meg. Ezért is nincsenek errefelé komplett idióták.

A következő pont egy indokolatlanul vastag törzsű, ősöreg fa volt. Épp amögül fektettem ki nemrégiben rekedt haverom társait. Ketten voltak, úgy hajszoltak, akár egy átfagyott, kiéhezett rókát az izgatott foxterrierek. Önelégült, ostoba foxterrierek. A róka pedig elrejtőzött, kivárt, és elsőként támadott. Egyetlen gránát elég volt, hogy elintézze mind a kettőt. Abban a sutyerák társulatban még a rekedt bizonyult a legokosabbnak. Nem jött elő azonnal, inkább leült, hogy kivárja, míg az áldozat előbújik. Vagyis, amíg én fel nem fedem magam. No de én sem vagyok hülye.

Minden egyes mozdulatot mérlegelve haladtam előre. Kissé nyújtózkova már megvolt a lehetőségem, hogy felmérjem, mi történik körülöttem, de még mindig összeolvadtam a bokrokkal. A rekedt hangú nem látszott sehol, ezért egy ruganyos, gyors mozdulattal kicsusszantam a bokrok közül, és besiklottam a fa lombkoronája alá. Megfordultam, hátamat a törzsének nyomtam, és mozdulatlanná merevedtem.

Hallgatóztam. Csend volt. Csak az az émelyítő eső surrogott, és az egyik domb lejtőjéről a másikra egymást kergető vak kutyák játékos csaholása hallatszott a távolból.

Lélegzet-visszafojtva feljebb csúsztattam a hátam a fatörzsön, felguggoltam, és felemeltem a pisztolyt.

Hol van? El csak nem mehetett. Tegyük fel, otthagyta halott társait. Ez megszokott dolog, a Zónában nem tartanak búcsúszertartást a holttesteknek. Bár a kizsebelésük azért beletartozik a dolgok rendes menetébe. De hogy a zsákmányomat, amire még hármasban egyből szemet vetettek, nálam hagyja… Nem, ahogy azt egy híres ember mondta: „Ez hihetetlen!” Szóval, a rekedt a vagonok mögött bujkálva vár. Vagy talán nem is vár, már rég megkerülte a mi tisztásunkat, és most hátulról közeledik felém.

Összerándultam, és magamban szitkozódtam. Már csak egy kis üldözési mánia kell a teljes boldogsághoz. Nyugi! Mellettem nem mehetett el. De akkor hol van? Csak nem ücsörög még mindig a vagonok mögött? Vagy mégis?

A hallgatózástól feszült fülem zúgni kezdett. Csend van. Csak az eső és a messze rohangáló vak kutyák hangja hallatszik. Lehet, hogy ellenségem is közelebb jött? És most ő is pont e fa mögött ül, csak a másik oldalon?

Ez a gondolat teljesen elbizonytalanított. A halált nem szabad ilyen közel engedni. De ő… Állj! Ülhet akár a fa, akár egy vagon mögött is, mindegy. Nincs vasból. És csak egy ember. Szóval, neki is pörögnek a fejében a gondolatok. Ő is az esőt füleli, és azon agyal, hová tűntem. És ettől egyre idegesebb. A kérdés csak az, melyikünk borul ki előbb.

Vettem egy mély levegőt, elszámoltam háromig, és lassan kifújtam. Várni és hallgatózni. A legfontosabb: nem kihagyni a pillanatot.

Fogalmam sincs, meddig ücsörögtem a fa alatt. Talán egy percig, talán tízig, talán egy óráig. Olyan érzés volt, mintha örökké tartott volna. És elég kínosan telt. Semmi sem történt. Csak a kutyák némultak el a távolban, és az eső kezdett kicsivel erősebben surrogni. Már épp ki akartam lépni a fa mögül, és belelőni az egész tárat a fehér fénybe, mikor valami halkan megmozdult a fa túloldalán. Mint amikor valaki óvatosan rálép a lehullott falevelekre.

A fülem ismét zúgni kezdett a feszültségtől. Egy pillanatig még azt hittem, rosszul hallottam, de nem. Közelebb és hangosabban megroppant egy eltörő ág egy csizmatalp alatt. Annyira nekinyomtam hátamat a fának, hogy belefájdult.

Egy pillanattal később, tőlem jobbra, néhány lépésnyire megjelent egy gépkarabély csöve. Megállt, mintha körülszimatolna, majd megjelent maga a lövész is. Nem vett észre. Egész más irányban keresett. Arra várt, hogy kiugorjak a betontömbök közül, és tüzet nyissak a vagonokra. Odalopakodott, hogy meglepjen.

Nem figyelmeztettem. Minek a szavakat pocsékolni? Kezem hangtalanul felemelte a BP-t. Az ujjam némán megnyomta az elsütőbillentyűt. A lövés is szinte zajtalan volt. A Beleska csodás kis holmi. A pisztolyt a múlt század hatvanas éveiben fejlesztették ki. Talán ’67-ben rendszeresítették. Katonai hírszerző csoportok és KGB-tisztek használták. Az egész a hangtompítóról szólt. Ennél a pisztolynál ez két darabból áll, emiatt könnyen eltávolítható és azonnal vissza is tehető. Csendes fegyver. És errefelé senkinek sem hiányzik a zaj.

A lövedék a tarkójába hatolt. A rekedt hangú esetlenül előrezuhant, orrát beleverte a földbe, és mozdulatlanná merevedett. Csend lett. Csak az eső surrogott tovább, finoman szitálva.

Leeresztettem a pisztolyt, elővettem a PDA-t, és megnyomtam a start gombot. Egyetlen élő ember sem volt a környéken. Emiatt még annál is kellemetlenebbé vált az egész, mint mikor még a rekedt ott várt a fa mögött. Akkor még volt a közelemben valaki. Igaz, meg akart ölni, de legalább élt. Most meg egymagam vagyok a Zónával. Egyesek szerint hozzá lehet szokni. Ez hazugság. Hatodik éve vagyok itt, és még mindig nem szoktam meg. Akik pedig azt híresztelték, megszokták, már nem járják a földjét.

Megmerevedett térdem megroppant. Megkopott. A pisztolyt az övembe dugva odamentem a rekedt fickóhoz, és gyorsan átkutattam zsebeit. Semmi különös. Lőszer, kötszer, kés, félig kiürült Java cigarettacsomag. És egy Cseppek. Elég gyakori relikvia. De, ahogy mondják, ha nem került semmibe, akár még az ecet is iható.

Leakasztottam az övemről a konténert, és letettem magam mellé. A zárak kattanva nyíltak. A Cseppek az utolsó szabad rekeszbe került. Nem rossz portya. Élve és egész komoly fogással megyek vissza. A tartályt a helyére csatolva megfogtam az AK-t. A rekedtnek már nem lesz rá szüksége. A kés, a kötszer és a cigi viszont elhunyt tulajdonosánál maradt. Végtére is, nem vagyok fosztogató. A bűntársai hulláját át sem kutattam. Elég volt egyetlen rájuk vetett pillantás. A gránátom megtette a magáét. Olyan sikerrel, hogy semmi kedvem nem volt abban a kulimászban kotorászni, amit hagyott. Nem vagyok tisztaságmániás, de undorodtam. És amúgy sincs szükségem rá.

Egyik vállamon a menekülés közben elejtett hátizsák hevedere feszült. A másikon megigazgattam a zsákmányolt AK szíját. Hát igen, visszafelé nehezebb lesz.

A PDA képernyőjén továbbra is nyugalom honolt. Sehol egy élő lélek. Ismét hallgatóztam. A Zóna néma volt, mintha rejtőzködne. Csak az az undorító eső surrogott. Átkozott szitálás. Ez, ha rákezdi, vagy két napig itatja a földet.

Libabőr futott végig a hátamon. Az esőcseppek viszolygást keltve gördültek le a gallérom mögött. Felrántottam a lövöldözés közben hátracsúszott kapucnit, fázósan megvontam a vállam, és elindultam. Nagyon szerettem volna hátra se nézve, minél gyorsabban elmenekülni innen. De a Zónában nem futunk. Annál még az is jobb, ha hagyom eltalálni magam. A rekedt fickó, az a semmirevaló barom, gyorsabban és humánusabban végezne velem, mint a Zóna.

Első rész
NYÁMNYILA

1

A HAGYOMÁNYNAK megfelelően, a fegyvert odafenn hagytam. És most, ahogy a lépcsőn lefelé tartok, meztelennek érzem magam. Az egyetlen vigaszom, hogy a többi látogató is ugyanebben a helyzetben van.

A zsivaj folyamatosan hallatszott már odafenn is. A 100 RAD-ban mindig jelen van ez a több tucat mormogó hang alkotta alapzaj. Ez ugyanolyan szerves része az intézménynek, mint a kanyargós lépcsőház és a bejáratnál állandóan elégedetlenkedő őr. Ott lehet akár zaj, akár csend is. De a falak között a nap bármely szakában folyamatos a nyüzsgés. És ez tulajdonképpen nem is meglepő. Egy bár a Zónában nem épp mindennapi. A 100 RAD természetesen nem az egyetlen ilyen jellegű intézmény, de ha valakinek megfordulna az agyában, hogy ez is egy épp olyan kocsma, mint bármelyik, Moszkvában a Tverszkaján, azonnal le kell lomboznom. Erről szó sincs. Igaz, valamelyest hasonlít. Persze rajtam kívül nem sok moszkvai jár erre. Egyes bajtársak meg igencsak vágnák a pofákat az ilyen összehasonlításokért.

Határozottan kijelenthető: itt balhéba keveredni egész könnyű. Csak kinyitod a szád, hogy annyit mondj, „Jó napot!”, már elég is. Aztán meg szó szót követ, és csattannak a pofonok. Szóval, inkább csendben maradok.

A csaposnak viszont igencsak elvárt odaköszönni. A lépcső végén befordultam, és elhúztam a csíkot a szemétláda őr mellett. Ennek a baromnak egyértelműen mindenféle komplexusai vannak. Amolyan kisember, aki kapott némi látszólagos hatalmat, és gyönyörűségét leli a sors ezen ajándékában. Nem emlékszem egyetlen olyan esetre sem, amikor ne gorombított volna le egy arra járót, vagy ne mordult volna rá az ajtóban tétovázóra. Ettől indul be, vagy mi?

Nem, az ilyenek nem hosszú életűek a Zónában. Kivéve, ha egy olyan műintézményt védenek, mint a védelemre egyáltalán nem szoruló 100 RAD.

Nem igazán figyelve, mit morog a bejáratnál ücsörgő, elégedetlen komplexushalmaz, besurrantam az előtérbe, és a pulthoz siettem. Nincs kivel beszélgetnem, és nincs is miről. Már több éve igyekszem csak a lehető legminimálisabb kapcsolatot fenntartani az emberekkel, errefelé sokkal könnyebb így az élet.

Az itteniek persze ismernek. Nem élhetsz úgy emberek között, hogy teljesen láthatatlan maradj. De a legtöbbjük számára semmivel sem vagyok érdekesebb, mint, mondjuk, egy sámli. Szinte senkinek. Persze vannak kivételek. Például a csapos.

– Jó napot! – mondtam neki halkan.

A csapos megfordult.

– ’napot – válaszolta színtelen hangon, majd összehúzta a szemét.

Arcán felismerés villant, és hangja kapott valami többé-kevésbé élénk tónust:

– Hé, te vagy az, Mogorva? Gyere, beszélgessünk!

Csendben bebújtam a pult mögé. A csapos hátrafelé intett, bár már többször is jártam ott, és pontosan tudom, hová kell menni. A közös teremből nem igazán kivehető hátsó ajtóhoz. Mikor odaértünk, kinyílt. Egy fiatal srác jelent meg, erőlködéstől feszült arccal. És volt is mitől feszülnie, három doboz vodkát cipelt előrenyújtott karján.

A csapos hátralépett, hogy elengedje a kölyköt.

– Ide tedd, Kisfiam! – parancsolt a srácra.

Ő bólintott.

– És ne cipelj annyit, megemeled magad.

A kölyök kurtán bólintott.

– Maradj egy kicsit a pultnál! – A csapos hangja hirtelen önelégültté vált. – Nekem Mogorvával van megbeszélnivalóm.

A fiú engedelmesen leeresztette a dobozokat a padlóra, közelebb tolta őket a folyosó falához, és odalépett a pulthoz. A csapos büszkén elmosolyodott, még az ajtót is megtartotta előttem. A kurta, sötét folyosó egy másik, masszívabb, súlyosabb ajtóhoz vezetett. A csapos megállt előtte, és elkezdett a zárral bajlódni, takarva, hogy ne lássam, mit csinál, mit nyomkod. A szokásos procedúra.

Hátamat a falhoz támasztva hátrahajtottam a fejem. A vásárlóm szentélyét óvó zárak nem érdekelnek. Semmiképp nem törnék be ide éjszaka, és rabolnám ki a csapost. Sokkal kíváncsibb lettem a fiára. Elnézve a büszkeséget, mellyel a bár tulaja minden egyes mozdulatát kíséri, azt kell gondolnom, valóban közeli rokonok. Viszont a törzsvendégek mindegyike Kisfiamnak szólítja a srácot. Az biztos, hogy mindegyiknek nem lehet a fia, de hogy a csaposé-e, az érdekelne. Ám elmondani nem fogja, én meg nem kérdezem. Nem szokásom az ilyesmi.

A csapos végre kinyitotta az ajtót, és félreállt, hogy beengedjen. Egy picike szobába léptem, sok szekrénnyel, polcokkal, két széffel, egy íróasztallal és néhány foltos székkel. Az asztalhoz közelebb lépve újra megálltam, megvárva a tulajt. Ő követett, gondosan becsukta az ajtót, és helyükre ugrasztotta a zárnyelveket. Szörnyű dolog a paranoia. Igaz, ahogy egy vicces ismerősöm mondogatni szokta: Ha üldözési mániád van, még nem jelenti azt, hogy nem figyel meg senki.

Telitalálat! Egyidős a világgal, ráadásul dupla fenekű. A Zónában általában minden vicc kap valami újabb jelentést. Ez is az egyik különös tulajdonsága e területnek. Bár… a hullaházban is furcsán viccelődnek, ahogy a rendőrségen is. Egyszerűen a rémítő valóság diktálja náluk is a saját törvényeit, és olyasmi is megnevetteti őket, amin egy normális embernek eszébe sem jutna röhögni. Különben beleőrülnének.

Vagy Mogorvák lesznek, kuncogtam magamban.

A csapos végzett az ajtóval, odajött az asztalhoz, és kezével a lapjára támaszkodva megállt velem szemben.

– Ülj le! – Vásárlóm ismét elégedetlenné vált: magasabb voltam nála, és nem szerette, ha lenéznek rá. – Nem bírom, amikor fölém tornyosulsz.

Engedelmesen leültem a kopott székre, már ha egyáltalán lehet annak nevezni. Az eredeti szerkezetből csak egy megkopott lábú váz maradt. A háttámla már réges-rég helyreállíthatatlanul tönkrement, az ülés helyén meg egy ferdén elvágott forgácslap feküdt. Megnyikordult.

– Na, akkor viríts!

Nem várva további ösztökélésre, lecsatoltam a konténert, és az asztalra tettem. A csapos kihúzott egy asztalfiókot, elővett belőle egy vastag bőrkesztyűt, és elkezdte felhúzni. Megadta a módját, minden egyes mozdulatát kiélvezte. Elnyomtam egy ásítást. A vevő dönti el, mivel akar játszadozni. Én csak szeretném lepasszolni a szajrét, zsebre vágni három kilót, és elhúzni. A tartály fedelét rögzítő kapcsok felpattantak. A bár tulaja belemerült zsákmányom tanulmányozásába, és ettől egyből olyan lett, mint egy diákszállóról az esküvői asztal mellé keveredett, a választék láttán elhűlt, elhízott egér.

A vásárló szeme úgy ragyogott, mint az éhezőé, aki úgy döntött, mindent felzabál, ami csak elébe kerül, és amivel már nem bír, azért abba is legalább beleharap. Megértettem a fickót. Ezúttal a portya eredményes volt, és a tizenkét rekeszből egy sem maradt üresen. Ráadásul kettő egész komoly cucc volt.

A fedél visszakattant a helyére.

– Mindent megveszek a szokott áron. Mindent, kivéve a Cseppeket.

A nekem kijáró „szokott ár” nem is volt túl kapzsi, ezért teljes mértékben kielégítette az igényemet. De nem tetszett, hogy a Cseppekkel kivételt tesz. Miért? Komor pillantást vetettem a csaposra. Ő hűvösen megvonta a vállát, és sietett elfordítani a tekintetét.

– Nem veszem át. Már épp elég Cseppem van a tieid nélkül is. Ideje kiteregetni a lapokat. Ilyen mennyiséget senki se vesz meg tőlem.

A vevő szánalmas képet vágott. De engem ezzel nem ver át. Nem az első évem, hogy a Zónát járom. És ezt a nyavalyást se tegnap óta ismerem. Mindent elpasszol. És a neki kedvező áron. Ha most sok is van a Cseppekből, ez nem tart túl sokáig. Elad annyit, amennyit átvesznek. A többit meg tegye félre, míg újra szükség nem lesz rá. És akkor majd ismét a legjobb áron fog elkelni.

Szánalmas szeme ismét felém fordult, de nem néztem vissza rá.

– Ne is próbálj hatni rám! – csattant fel a csapos. – Nekem is megvan a magam szemmel verője odahaza. Az irányítókat rémisztgesd a nézéseddel! Vagy a burereket. Mindent a szokott áron. A Cseppeken kívül. Persze azokat is átveszem. Cserébe ital és harapnivaló az intézmény kontójára. És a szobáért sem kell fizetned legközelebb.

Nos, így már meg is köszönöm.

– Rendben, nem vagyok mohó – bólintottam a csaposnak. – Kiveszek egy hét szabit. A te számládra.

A széfben kotorászó vevő nagy zajjal elejtett valamit, elkáromkodta magát, és kezdte felszedni.

– Mohó nem vagy – morogta, kimászva az asztal alól. – Csak egy disznó.

– Mindenki disznó. Ez a Zóna, nem kisasszonynevelde.

A kezembe nyomott egy papírköteget, amit valamikor valaki kinevezett univerzális csereeszköznek. A csomagot széles, gyászos színű gumiszalag fogta körül.

– Nesze!

Végighúztam az ujjam a köteg szélén.

– Nem kell megszámolni. Nem verem át… – játszotta meg a sértődöttet a vevő, és sietve hozzátette: – Az embereimet.

2

MÁR VISSZA is értem a nagyterembe. Annyi különbséggel, hogy kértem Kisfiamtól egy kis fehér flaskát, egy poharat és egy tányért. A poharat a vodkának, a tányért a kolbásznak. Természetesen a csapos apuci kontójára.

A légkör kissé felengedett. A 100 RAD aznap eléggé zajos volt, ezért siettem, hogy megszerezzem a kis asztalt a távolabbi sarokban. A lépcső alatt rejtőzött. Kényelmes volt. Kettőnél többen nem fértek el mellette, bármennyire is akarták. És csak Mogorvával aligha szeretne bárki is iddogálni.

Letettem a holmit az asztalra, hátizsákomat pedig a földre dobtam. A palack kellemesen hűvös volt. Ez tetszett. Nem szeretem a meleg vodkát.

Okkal hívnak Mogorvának. Mikor a Zónában jöttem, annyira rossz volt a kedvem, hogy ez a név tökéletesen fedte a valóságot. Ez persze idővel enyhült, de miután valamennyire belerázódtam az itteni dolgokba, és megértettem a helyzetet, elkezdtem gondosan karbantartani a rólam addigra kialakult képet.

A Zónában nem érdemes tündökölni. A Zóna hősévé válni persze kellemes és jövedelmező is. Kényezteti az önbecsülésed, tiszteletet vív ki, és jó munkákat hoz, melyekért tisztességesen megfizetnek. De ott van az érem másik oldala is. A hírnév megszüli a maga irigyeit is. Ráadásul a rendesen fizetett meló általában feleslegesen nagy kockázatokkal is jár. Olyannyira, hogy a Zóna hősei évente cserélődnek. Egyesek jönnek, mások távoznak. Halálukat legendák övezik. Ma pénzhez jutnak, és elisszák a 100 RAD-ban vagy a Styiben, holnap meg már a nevükre se fog emlékezni senki. Hacsak épp nem egy titokzatosan eltűnt stalkerről mesélnek történeteket.

Ó, de mennyi ilyen hős volt eddig! Mindannyiukra emlékszem, egytől egyig. Jó a memóriám. Örök emlékek.

Töltöttem kétujjnyi vodkát, a levegőt kifújva legurítottam, gyorsan megszagoltam a kolbászt, és azonnal a számba toltam egy karikát. Simán lement, leszámítva az ocsmány utóízeket. A vodkától cefre, a kolbásztól fokhagyma. Már ki is töltöttem a második adagot a pohárba, és hozzáláttam a kolbászhoz. Éhgyomorra piálni nem jó.

Rám soha senki se irigykedik, futott át az agyamon, miközben teletömtem a pofámat kolbásszal. És nem is fog. Ez az én hitvallásom: ne tündökölj! Nem is teszem. Nem veszek fel nagy megrendeléseket, sőt általában semmilyen megrendelést. Szép csendben és békésen hurcolom ide a relikviákat, és olcsó pénzért elpasszolom a csaposnak. Tudom, hogy átver, de nem bánom. Ez nem a csapos pofátlanságának, inkább az én feltűnésmentes életemnek az ára. Nincsenek barátaim, és nem is akarok. Ellenségeim sincsenek, és nem is hagyok magam után ilyeneket. Általánosan elfogadott nézet, hogy a magányos zónajárók nem élnek soká. Ez nem igaz. A lényeg, hogy ne emelkedj ki, ne próbálj a többiek fölé nőni! Akkor igenis sokáig meg lehet élni itt is. Legalábbis addig, míg meg nem keresed az új életre valót. Minden, a Zónában mászkáló erről álmodozik, akinek van visszatérnie valamihez a normális világban. De nekem ott sem maradt semmim. Az egész külvilág, az a barmokkal teli térség, tökéletesen hidegen hagy. Én csak nyugalmat és csendet akarok. Rutinszerű, nem túl izgalmas kirándulásokat a Zónába, és az olyan apró örömöket, mint egy üveg vodka és a nyugodt álom.

A hülye gondolatok miatt kissé elbambultam, és a kolbásznak már kevesebb mint a fele maradt. Ne változtassuk lakomává az uzsonnát, ahogy az egyik stalker ismerősöm mondaná.

A vodka szárazon kaparta végig a torkom, akár a csiszolópapír, forró csomóként legördülve nyelőcsövemen és elégedetlen forgolódással megtelepedett a gyomromban. Nem esett jól. Grimaszoltam, és a kolbászért nyúltam.

– Hányszor mondtam már neked, Mogorva, ne csinálj kultuszt az étkezésből! Ne változtasd lakomává az uzsonnát!

Szitkozódtam. Elég csak gondolni is rá, hogy Mogorvával kizárólag egy őrült ülne le iszogatni, és tessék. Már itt is van az őrült.

Egy pohár koppant az asztallapon. Moonlight el sem engedve recézett oldalát, rám nézett. Sunyi képe gonosz vigyorra húzódott. Ez a vigyor, úgy tűnik, mindörökre ráragadt, a kurtára nyírt patkóbajusszal együtt. Legalábbis én nem emlékszem egyetlen alkalomra sem a vigyora és az obszcén viccei nélkül.

Három éve jött ide. Ennek a sötét hajú mókamesternek az átlagos magassága mellé méretes sörhas társult, ezért azt hittem, nem húzza ki sokáig itt. A Zóna nem üdülőhely. De az idő csak telt, ő pedig járta a Zónát, méghozzá kifejezetten sikeresen. A sörhas mellé erős kéz és egész jó lövészképesség társult. Korábbi életéről, ahogy mások se, nem mesélt. Csak viccelődött róla, hogy azelőtt nagyon szeretett sörözni, lőni, futni és komoly megterhelést jelentő fizikai munkákat végezni.

Moonlight azon kevesek közé tartozik, akik észrevettek és megismertek. Én is megismertem őt, de ismeretségünk eléggé kötetlen maradt. Nincsenek kölcsönös elkötelezettségeink, közvetlen kapcsolataink és közös ügyeink. Szóval csak afféle fecsegőpartner a hangulat kedvéért. És többnyire ő dumál. Én nem szeretek sokat beszélni. Miért tenném?

– Na, mit nézel? – kíváncsiskodott. – Tölts!

Szótlanul megtöltöttem a poharat. Vidáman felkapta, és odakoccintotta az enyémnek a széléhez. Jómagam nem siettem inni, de ez a hívatlan vendég sosem jött zavarba. Ismét lecsapta poharát az asztalra, kérés nélkül felkapta a kolbász maradékát, de nem harapott bele, inkább a fokhagyma illatát kiélvezve, visszatette a tányérra.

– Inni kimerítő – jelentette ki, és felém tolta a poharat.

– Akkor ne igyál! – vontam meg a vállam.

– Ismerlek, Mogorva – nyögte Moonlight. – Ínyenc vagy, mint mindig. Sajnálod tőlem a vodkát?

A kérdés költői volt. Legalábbis nekem úgy tűnt. Nem is válaszoltam. Moonlight kihívóan sóhajtott, mintha legalább két hete őt használtam volna bicskának, és most nem akarnék róla tudomást venni. Keze nyugodt magabiztossággal emelte fel a palackomat. Nem két, de rögtön négyujjnyi vodka csordult a hívatlan ivócimbora poharába.

Visszatéve az üveget a helyére, felkapta a már megszagolgatott kolbászt, és élvezkedve szimatolt előbb a pohár, majd az uzsonna fölött. Orrlyukai reszkettek, mintha valami, az emberiség számára hozzáférhetetlen, csodálatos aromát kapott volna el, és sietne a lehető legtöbbet magába szívni, mielőtt a váratlan illatorgia elpárolog.

– Úgy határoztál, hogy az én költségemre iszod le magad? – fakadt ki belőlem, nem bírván visszafogni magam.

– Én az ínyencségről beszélek – hahotázott Moonlight, és úgy kortyolt bele a vodkába, mintha valami exkluzív kollekció forró, illatos teáját töltötte volna a poharába, nem azt a helyi palackozású, ócska cefreszármazék piát.

Szó nélkül megdöntöttem a palackot, és töltöttem még. Minél hamarabb fogy el a vodka, annál korábban ér véget ez a beszélgetés. És én nyugodtan mehetek aludni. Itt senki se zavar meg az alvásban. Bár néhány mágusnak sikerült csajokra találni még a Zónában is. Ám a csoda általában itt véget is ért, mert pont ugyanazok a problémák jártak velük, mint a külvilágban. Nem csoda, hogy a bölcs orosz nép úgy tartja:  „A lónak is könnyebb, ha a nő hátul ül.”

– Dolgom van veled – jelentette ki két korty között Moonlight. – Munka akadt.

Színpadias szünetet tartott, mintha időt adna nekem, hogy átgondoljam az elhangzottakat. Én meg arra gondoltam, ilyen mondattal csak valami nagyon mocskos kaland kezdődhet, ami alaposan megkavarja kimért életemet, és nem engedi, hogy a magam kedve szerint, nagyon sokáig aludjak.

– Van egy emberke – folytatta Moonlight nagy titokzatosan, a poharával játszadozva.

Valamiért ez az ujjai között pörgetett, az asztalon zörömbölő pohár bosszantott a leginkább. Megfogtam Moonlight kezét, a poharat az asztalra nyomtam, és egészen a pereméig töltöttem. Állandóan vigyori arcán meglepetés árnyéka futott át.

– Idd ki, és sipirc! – magyaráztam kurtán, és a maradék vodkát a saját poharamba töltöttem.

A terem túlsó végén egy újabb érkezőre zúdult rá az ügyeletes tirádája, ami itt általában a dulakodás kezdetét jelzi. Ennyi, ideje lefeküdni. A tüzes víz maradékát egy slukkra lehúztam, és miután felkapkodtam a tányérról a kolbász utolsó morzsáját is, elindultam.

– Hülyeséget csinálsz – mordult fel Moonlight, gondosan próbálva leplezni izgatottságát. – Pénzes meló.

– Engem nem érdekelnek a pénzes melók – nyújtottam el a szót. – Megvannak a magam munkamódszerei.

– Tudom, tudom – kuncogott. – Csak hát az ilyen bulik nem hullanak ide mindennap. Legalább hallgasd meg! Ilyen ajánlat csak egyszer adódik az életben.

– Pont emiatt kerülöm is őket. Jobb az ilyen ajánlatok nélkül életben maradni, mint elfogadni életed utolsó ajánlatát.

– Hát, csak aztán később ne sajnálkozz! – vonta meg vállát Moonlight, közönnyel próbálván leplezni csalódottságát. – És ne is mondd…

Hogy pontosan mit ne mondjak, sose tudtam meg. Először vad üvöltés hallatszott a terem túlvégéről, a mondat közepén félbeszakítván beszélgetőpartnerem. Aztán egy mély hangú bömbölés. Majd a felpattanó Moonlight ordította el magát a fülem mellett:

– Hé, az anyád! Az az én pénzem.

3

AKKOR LÁTTAM először. Az első pillanatban azt hittem, elnéztem valamit. Alacsony volt, girhes és mulatságos. Mintha valami szerencsétlen végzős egyetemista érthetetlen módon egy laktanyában kötött volna ki, ahol túlzásba vitték a vegzálását. Itteni megjelenése annyira nem volt összhangban a környező valósággal, hogy valószínűleg az se lepett volna meg jobban, ha Kisfiam a csapos irányítása mellett előhúz és a falra akaszt egy eredeti Ajvazovszkij{1}-festményt. Arcán zavarféle tükröződött, mintha félne megtenni valamit, nehogy véletlenül megsértsen valakit. Ugyanakkor szemében izzott valamiféle erő.

Ennek az embernek furcsa nézése volt. Olyannak tűnt, ha leköpöd, összeomlik. De a tekintete… Volt benne valami belső igazság, vagy mi. Az ilyen pillantás képes eltörni a karod, vagy meggyújtani a tábortüzet, ha úgy akarja. Ám általában az ilyenek valahol nagyon mélyen önmagukban is égnek, hiábavalóságokon emésztik magukat. Az életben pedig mindenre alkalmatlan nyavalyások maradnak.

Nyámnyila most is ilyen helyzetbe keveredett. A fal mellett állt, vele szemben karjával hadonászva, három ivócimboráját csapkodva és köpködve szentségelt egy jókora férfi. Jobban megnéztem. Ismertem ezt a stalkert. Vadkannak hívják, ha emlékezetem nem csal. Szóval a sráccal semmi baj, csak épp már az első pohár után kihúzza a gyufát. Most meg már két üres üveg is csörömpöl az asztaluk alatt, a harmadik rajta áll. Így nem meglepő, hogy megtalálták Nyámnyilát. Csodálom, hogy nem korábban tört ki a balhé.

Vadkan kissé lecsendesedett, mint aki hagyja magát meggyőzni. De aztán előrerontott, és rá is vetette volna magát Nyámnyilára, ha az egy pillanattal korábban mellettem valamit elégedetlenül motyogó Moonlight el nem kapja a karját.

– Mit csinálsz? – üvöltött rá Vadkan a meglepetés és neheztelés keverékével.

– Vászja, fogd vissza magad! – szólt rá céltudatosan Moonlight.

Mindkét kezével Vadkanba kapaszkodott, és gyakorlatilag rajta lógott. Egyelőre sikerült megfékeznie a férfit, akit még saját ivócimborái is rángattak a vállánál fogva. Ám Vadkan nem véletlenül kapta a becenevét. Ha valami ezt a testet megállíthatja, az egy golyó a fejébe. Bár néha még azt is kétlem, egy elég lesz neki.

– Mit akarsz? – értetlenkedett Vadkan.

– Ő hozzám tartozik – mondta ugyanolyan baljós higgadtsággal Moonlight. – Mondom, hagyd békén!

– Szóval te is vele vagy – üvöltött Vadkan, és ismét harcba vetette magát.

Elsőként a bal vállát fogó csavargó repült el. Moonlight követte. Vadkan Vászja kiszabadult baljával fültövön vágta, és ez az ütés lett az este kulcsmozzanata.

Moonlight leszakadt Vadkan jobb karjáról, és elrepült oldalra. Már nem tudta irányítani a mozdulatait. Vadkan eközben lerázta a második ivócimboráját jobb válláról. Az nem is érdekelte, hol landolt Moonlight. Ez hiba volt.

Legutóbbi beszélgetőpartnerem repült vagy két métert, és rázuhant egy közeli asztalra. Konzervek hullottak a padlóra, egy vodkásüveg darabora tört, egy másik az oldalára dőlt, és nagylelkűen kiárasztotta a tartalmát az asztallapra. Mielőtt az asztal körül állóknak akár csak esélyük is lett volna elgondolkodni, Moonlight megpördült, és visszasiklott, akár egy kígyó.

Így, mire Vadkan elérte Nyámnyilát, a trió, akiknek Moonlight érkezése elrontotta az estéjét, felsorakozott Vadkan mögé. Ezen a ponton a helyzet megértésének már a reménye is elpárolgott, hisz a harcban résztvevők száma közelítette a tucatot, és tovább gyarapodott. Ezzel az ebből eredő fenyegetés is nőtt. Az ilyen harcok általában természetesen katasztrófává súlyosbodnak, és az egész bárt maguk alá temetik. Még jó, hogy az őrök elszedik a fegyvereket a bejáratnál, különben az egyes összecsapások végeredményeként nem megnyomorodottakat, hanem holttesteket számolgatnának.

Ideje összeszedni a cuccom és elhúzni. Nem akartam részt venni a pogromban. Általában nem avatkozom bele a verekedésekbe, és ezúttal sem fogok. Még Moonlight vagy a csapos kedvéért sem folynék bele. Na de… Azt a Nyámnyilát csak nem hagyhattam ott. Semmi kétség, hogy a zűrzavarban ripityára törik. Nem kell, hogy megverjék, ha eltalálják, csontját törik, és annyi. És bár józan eszem azt üvöltötte: „Megállj, ki neked ez a Nyámnyila?”, valamiért nem figyeltem az észszerű belső hangra, és átugrottam a folyosón, egyenesen az összecsapás helyszínére.

Ott már vagy tizenöten voltak. Elkerülve a közeledő ütéseket egyenesen a küzdelem epicentrumába igyekeztem. Valaki, valószínűleg véletlenül, belebökött az oldalamba, én meg egy kurta egyenessel válaszoltam. Válaszul hátulról aktívabban kezdtek el csépelni, de már nem engem.

Nyámnyila furamód még mindig talpon volt. Igaz, bal szeme alatt egy elbűvölő, benzintócsához hasonló színekben megcsillanó fekete folt virított. Megmarkoltam az oda egyáltalán nem illő kis ember vállát, és elrángattam. Először néhányszor összerándult, de miután rájött, hogy nem fogom megverni, lehiggadt. Ezután már úgy követett, mint egy kecske a kötélen, én pedig egyik kezemmel őt vonszolva, a másikkal szabaddá tettem az utat.

Kiderült, egy ilyen mészárlásból nehezebb kikeveredni, mint bele. De túltettem magam rajta. Nekem ugyan sikerült egy-két pofont bevinniük, „pórázon vezetett kecskémet” egyszer sem találták el. Olyannyira, hogy még a pórázról is leszakadt. Újra ki kellett vetnem rá.

Amikor az asztalomhoz, vele az emeleti lépcsőhöz értünk, megálltam, hogy kifújjam magam. És végre Nyámnyilát is elengedtem.

– Maga kicsoda? – kérdezte rekedt hangon.

– Mogorva.

– Érthető. De hogy hívják?

– Mogorva – ismételtem meg, és felemeltem otthagyott hátizsákom.

A Zónában a normális nevek nincsenek használatban. A név, az valami személyes, szent dolog. A stalkerek nem démonok vagy dzsinnek, hogy egy okos fickó rabságába essenek, aki megismeri a nevüket. De ennek ellenére is hívóneveket használnak. Van, aki hívójelnek, más harci névnek mondja, kinek hogy tetszik. Én, régi módon, becenévnek.

– Engem…

– Téged Nyámnyilának hívnak – szakítottam félbe, mielőtt befejezhette volna.

Semmi szükségem az igazolvány adataira. Én már az első pillanattól Nyámnyilának hívom. Válaszolni készült, látszott, hogy zubog magában, akár egy vízforraló. Hacsak a fedél fel nem csapódik. De azonnal lehiggadt. Csak elutasítóan legyintett egyet.

– Ha Nyámnyila, hát Nyámnyila. Miért hoztál ki onnan?

Moonlight kímélt meg a válaszadástól, miután az eszét vesztett tömegből kitörve odarontott hozzánk. Arccsontját meglehetősen mély karcolás díszítette. Valószínűleg, amikor olyan szerencsétlenül landolt azon az asztalon, arca nekiverődött egy felbontott bádogdoboz szélének. Ráadásul sántikált is. De képén most is, ahogy mindig, ott virított az elégedett vigyor.

– Mogorva, szóval benne vagy? – örvendezett.

– Miben? – értetlenkedtem.

Moonlight mögött megvillant egy termetes figura, kezében egy palackkal. Kurtán lendületet vett.

– Vigyázz! – sikoltotta Nyámnyila.

De elkésett. A palack Moonlight tarkóján landolt. Megreccsent, apró törmelékek záporoztak. Moonlight a padlóra rogyott. Nyámnyila úgy rohant felé, mintha tudna bármit is segíteni. Határozottan elkaptam vékonyka alkarját, és a lépcső felé húztam. Makacskodott, méghozzá meglehetős magabiztossággal. Egy kicsit még meg is lepődtem, honnan van ilyen erő ebben az ide egyáltalán nem illő, aprócska emberben.

Összerándult. Megtorpantam.

– Várjon! – húzódott el Nyámnyila. – Segítségre van szüksége.

Megráztam a fejem, és felmentem a lépcsőn. Nyámnyila ellenállt, határozottan akadályozott a mozgásban, sőt visszafelé húzott.

– De igen. Lehet, hogy rosszul van. Ha agyrázkódást…

A lépcső felénél megálltam. Érdekelt, hogy hülye, vagy csak nem tud felzárkózni. Még hogy agyrázkódás! Moonlight egy stalker, nem kényes hölgyike! És itt… Igen, itt ez hozzátartozik a dolgok rendjéhez. Ez a norma. Nos, volt egy kis hirig. Bevertek néhány pofát. És akkor? Ha még le is lőttek volna valakit, gondold csak el! Na, az már valami.

– Nem ez az első esete – magyaráztam ridegen, és továbbmentem.

Új ismerősömet, úgy tűnik, teljesen letaglózta egy ilyen válasz. Legalábbis nem makacskodott tovább.

4

Az én házam az én váram. Ebben az emeleti szobában, amit a csapos már három éve biztosít nekem, legalább egy kicsit védve érezhettem magam.

Persze egy kívülállónak nem lett volna mivel eldicsekedni. A berendezés szegényesnek tűnt. Egy rugós priccs egy régi, kopott matraccal. Rozoga lábain épp csak megálló asztal. Ugyanolyan szék. Kis vaskályha. Itt véget is ért a bemutató.

A priccs alatt néhány doboz rejtőzött, bennük két hálózsák és polifoam matrac. Meg a két pisztolyom doboza, egy vodkás rekesz, egy láda konzerv, egy tucat kézigránát és egy halom régi csecsebecse. A csapos tudott róluk, de szemet hunyt. Tisztában van vele a nyavalyás, hogy én nem fogok itt lövöldözést rendezni, ezzel magamra vonva a figyelmet. Ez a vérszívó kupec talán többet tud rólam, mint bárki más. Persze én is tudok róla ezt-azt. Így bátran kijelenthetjük, kölcsönösen biztonságban vagyunk egymástól.

Bezártam az ajtót, és biccentettem a szoba közepén dermedten álló Nyámnyilának a rongyos matracú fémpriccs felé.

– Tárgyaljunk!

Óvatosan megkerülve kis szobámat, leült a priccs szélére. Saját neveltetésének és világlátásának áldozataként, melyen magamban jót kuncogtam: Honnan keveredtél ide, jó uram?

Az új környezetben egyértelműen kínosan érezte magát.

– Nyugi!

A sarokba hajítottam a hátizsákom. Előhalásztam az ágy alól az egyik polifoamot. Szétterítettem a padlón. Rádobtam egy hálózsákot.

– Éhes vagy?

Megrázta a fejét.

– Egy italt? – Szokatlanul beszédesnek találtam magam. De ezzel a szerencsétlennel valahogy egyszerű volt eltársalognom.

– Nem, köszönöm – mondta halkan. – Leülhetnék a padlóra?

– Higgadj már le! – tanácsoltam neki.

Le sem vetkőzve végignyúltam a hálózsákon. A hátizsákot a fejem alá igazítottam, hogy kényelmesebb legyen, kinyújtottam a lábam, és elkezdtem bámulni Nyámnyilát. Az aranyhörcsögöt figyeltem így még kölyökkoromban, amit egy új, számára szokatlan ketrecbe tettek át. A hörcsög kíváncsi volt, csodálkozó és riadt. Úgy tűnt, Nyámnyila úgyszintén.

Végre csak lefeküdt a priccsre, de előtte valamiért lerúgta a cipőjét. A mocorgást befejezve lehiggadt, de megszólalni még nem mert. A félelem tiszteletet jelent, igaz? Bár e mondás igazságáról sosem tudtam meggyőződni.

– Hogy kerültél ide? – törtem meg a hosszúra nyúlt csendet.

Felpattant a priccsen, mint aki csak a hangomra vár, hogy ne kelljen továbbra is fadarabként hevernie rajta, és újra kiült a szélére.

– Moonlight hozott ide.

Hoppá! Most már megvilágosodott az „én pénzem” kiáltás jelentése, amivel a stalker ragadozószerű vicsorgással rohant elszakítani Nyámnyilát Vadkantól.

– Miért? – kérdeztem óvatosan.

– Pénzért. Fizettem neki – magyarázta fellelkesülve Nyámnyila. – Be kellett jönnöm a Zónába, és kalauzt kerestem. Ő kísért ide. Addig csak ott ücsörögtem valakinél… Farkasnak hívják, ismeri? Na szóval, kalauzt kerestem. És Farkas Moonlightot javasolta nekem.

– És miért kellett a Zónába jönnöd? – kérdeztem, tökéletesen idiótának érezve magamat.

– Hát, mert kellett – habozott hívatlan vendégem.

– Tudod – ültem fel én is, felfelé pillantva rá –, a Zóna nagyon szemét hely. Kintről nyálasan romantikusnak és egzotikusnak tűnhet. Mindenféle pszichológusok, tudósok és a különleges dolgok szerelmesei számára akár még érdekes is lehet. De Ő nem az ilyeneknek való hely. Erre te idejöttél. Minek? Észrevetted egyáltalán, te tökfej, hogy itt törvényen kívüli vagy?

Nyámnyila hallgatott. Lesütötte a szemét. Aztán hirtelen, felfoghatatlan sietséggel a szemembe nézett, tekintete vágott, akár egy kés.

– A Monolithoz kell mennem.

Ez mán döfi! Nem kicsinyes. Sok mese szól a Kívánságteljesítőről. És mintha valakinek még sikerült volna el is érnie. Legalábbis a pletykák szerint. Merthogy én, személy szerint, még sosem láttam senkit, aki eljutott volna hozzá, abban a hat évben, mióta a Zónát járom. Csak legendák keringenek róluk. Afféle stalker folklór. De tények sehol. És egyik mese csodálatosabb, mint a másik. Valaki történetekkel kábít, hogy a Monolit egy pszichotronikus fegyver, más földönkívüliekről beszél, megint más egyenesen más dimenziókból származó idegenekről. Nem tudom, hogy higgyek-e egyáltalán, és ha igen, kinek. Ezért inkább mítoszként kezelem az egészet. Az ókori görögök is hittek Zeuszban és Herkulesben. De hol van az a Zeusz? Vagy Herkules? Az Atlasz tartotta égbolton meg helikopterek és repülőgépek röpködnek. Egészen valóságosan.

– Ez egy rossz vicc, kölyök – ráztam meg a fejem. – A Monolit nem létezik.

– De azt mondják…

– Azt is mondják, hogy megfejik a csirkét – vágtam rá dühösen.

Ki ez, teljesen hülye, vagy mi? Nem érti ezt a szarságot?

– Én hiszek benne – jelentette ki Nyámnyila határozottan.

– Akkor hülye vagy. – Ismét nekidőltem a hátizsákomnak, kinyújtottam a lábam, és lehunytam a szemem.

Istenem, micsoda ostobaság hozta ide ezt az idiótát?

Surrogás és rugók nyikorgása hallatszott. Úgy látszik, Nyámnyila is a lefekvést választotta. Ha feláll, annak más a hangja. Ismét megmozdult, aztán minden elcsendesült. Szememet ki sem nyitva hallgatóztam, de nem aludtam el. Még hogy aludni, mikor egy idegen van a közelben! A franc se tudja, mi jár a fejében. És bár a józan ész azt súgta, Nyámnyilától nincs értelme semmi veszélyesre számítani, elaludni mégse bírtam.

Így ment vagy fél óráig. Amikor kinyitottam a szemem, a szobában már teljesen sötét volt. Valami megmozdult a mélyén.

– Mogorva, még nem alszik?

– Nem – motyogtam. – Ne magázz!

– Bocs, de miért segített rajtam?

Nem válaszoltam. Mit is mondhatnék neki? Sokáig járt az agyam az egyik kölykön, épp olyan intelligens és jól nevelt volt, mint Nyámnyila, mikor ostobán kirúgatta magát a főiskoláról, és nyomban be is hívták a sereghez. Emlékeztem rá, hogy kötött ki a fickó a kiképzés után rögtön Csecsenföldön, ahol addigra állítólag már nem volt háború. A tévében nem is, de a valóságban… Arról, hogy mi történik valójában, senki sem beszélt. Előttem van, hogy tért vissza a srác onnan, olyan képességekkel, amik a békés életben teljesen feleslegesek, ahogy a házak tetejét és ablakait vizsgálja a szemével, és egyáltalán nem érti, nem emlékszik rá, hogyan kell folyamatos háborúzás nélkül élni. Az is eszembe jutott, hogyan került ennek köszönhetően bíróság elé és egy nem túl távoli helyre. Nem valami bűntett miatt, csak azért, mert a kelleténél keményebben megdolgozott egy barmot az utcán. A bíróság ezt még el is fogadta. De humanitárius megfontolásból nem arra mért ki pár évet, aki az utca közepén megpróbálta elvenni valaki másnak a tulajdonát, hanem arra, aki ahelyett, hogy átadta volna, ami az övé, nyomorékká verte az elbukott huligánt. Ahogy felidéződik az arckifejezése, mikor belépett abba a zónába, majd az onnan szabadulás és a reménytelenség okán ide bejövetel. Meg az is, hogy annak a kölyöknek igazi neve volt, nem az, amit mogorvasága miatt kapott, de mit számít már ez?

Ha mindezt elmesélném ennek az ütődött Nyámnyilának, talán megmagyarázná neki az érzést, ami valahonnan mélyről felbukkant bennem, meglátván őt a 100 RAD bárban? Még magamnak se tudnám teljesen elmagyarázni. Nosztalgia, mi? Vagy a nyakig szarba süllyedt ember tudat alatti vágya, hogy megóvja az élménytől azt az illetőt, aki a kupac fölött állva már a döntő lépésre emeli a lábát?

– Mogorva, hall engem?

– Ne magázz! – ismételtem meg dühösen. – És ne kérj bocsánatot minden szavadért, vagy kiverem a fogad.

– Miért?

– A sok dumáért – magyaráztam kelletlenül. – Ha beszélni akarsz, térj a lényegre! Ha nem akarsz megegyezni, ne fecséreld a levegőt! Érthető?

– Tökéletesen – kuncogott a sötétben.

Micsoda szarság, és még vidámkodik is itt nekem!

– Van még kérdésed, vagy alhatok végre?

– Miért hívják Moonlightnak?

– Az nem érdekel, én miért vagyok Mogorva?

– Hát, az érthető – jelentette ki magabiztosan a hang a sötétből, majd elhallgatott.

No nézd csak! Érthető…

– Ő nem mondta el?

– Valami harmincas évekbeli amerikai csempészekről magyarázott, akiket moonlightosoknak hívtak. De nem volt túl meggyőző.

Felkuncogtam. Nem meggyőző. Amikor megismertem Moonlightot, már Moonlight volt a neve. Szóval én se tudok biztosat, de véleményem szerint két oka lehet. Amikor Moonlight magába fordul, és valamire összpontosít, mindig Chris De Burg „Moonlight and vodka” című nótáját dúdolja az orra alatt. Amióta csak ismerem, mindig ezt zümmögi. Alapjában véve olyasvalakiként ismerik, aki bármikor képes magához ragadni egy gitárt és a Beatlestől Kátya Lelig bármilyen régi vackot eldanászni.

Ráadásul Moonlight kifejezetten rühelli Mike Oldfield „Moonlight Shadow” című számát. Mesélik, hogy egyszer egy kis termetű, unatkozó oszét taposta vele a Zónát párban, aki ennek tudatában fáradhatatlanul ugratta Moonlightot, kérlelve, hogy énekelje el neki a gyűlölt nótát. Egész addig, míg részegen el nem törte a lábát. A kis unalmas fickót azóta se látta senki, Moonlight viszont megkapta a becenevét.

Hogy valójában mi történt, szavamra, nem tudom.

– Mert kedveli az angol-amerikai esztrádot – gyúrtam egybe a két lehetséges okot.

– Aha.

A szoba sötétjére csend borult. De annyira feszült némaság, hogy tudtam, valami mást akar megkérdezni. Akar, de nem tud. Nem mer. Ezért kérdezget inkább mások gúnynevéről és egyéb hülyeségekről, amik igazából nem is érdeklik.

– Mogorva, ne haragudjon, de…

– Pofán váglak – ígértem neki dühösen.

– Maga… te igazi stalker vagy? Vagyis a Zónából élsz?

Nem válaszoltam. A jereváni rádió nem válaszol bibsi kérdésekre.

– Szükséged van pénzre?

Hallgattam. Már értettem, mire akar kilyukadni költői kérdéseivel.

– Én fizetek. Van egy lakásom egy sztálinista magasházban. A nagyapámtól örököltem. Sokat ér. Eladom, és kifizetlek. Szavamra. Te meg elviszel a Monolithoz. Moonlight azt mondta, oda egyedül nem megy. Megígérte, hogy talál valakit társnak, és ketten elvisznek. Tudnál társulni hozzá? És engem elkísérni?

Egyre lassabban beszélt, végül teljesen elhalt a hangja. De tudtam, hogy nem alszik, hanem válaszra vár. Na jó, most már minden világos, hogy Moonlight milyen munkáról nem akart lecsúszni.

– Elkísérlek. Holnap. Ingyen – ígértem meg.

És nem is hazudtam.

5

VAD ÜVÖLTÉSRE ébredtem. Még sötét volt, de mintha kicsit ritkult volna. Közeledett a hajnal. Az ablak alatt nevetgéltek, sztorizgattak, gitárt pengettek. Hogy a gitár kié volt, nem tudtam, de az énekes hangját egyből felismertem.

– Rape me, my friend. Rape me again! – rikoltozta Moonlight.

Káromkodva felálltam, és az ablakhoz léptem. Lent, vagy száz méterre a faltól, vidáman lobogott a tűz. Mellette Vadkan Vászja, a gitáron prüntyögő Moonlight és két homályosan ismerősnek tűnő stalker ücsörgött.

My favorite inside source

I’ll kiss your open sores

Appreciate your concern

You’ll always stink and burn

Rape me, my friend…

Az istenverte muzsikus minden lelkesedését beleadva játszott a húrokon, és különféle hangokon üvöltözte, hogy „Rape me”.

– Mi az? – érdeklődött Nyámnyila álmos hangja.

– És te még féltetted, hogy agyrázkódást kapott? – motyogtam. – Már ha lenne minek megrázkódni! Danolászik.

– Á-á… – szakadt ki Nyámnyilából. Valahogy furán elnyújtva.

Felkattintottam az öngyújtóm, és megnéztem, mi van vele. Semmi különös. Csak az álmos kipirultság a matrac lenyomatát felvett arcon, előrenyújtott kéz és az elnyújtott hang.

– Ne világítson…

– Továbbra se magázz! – mondtam, és eloltottam az öngyújtót.

Moonlight tovább üvöltött, míg be nem rekedt, és az egész dalból már csak azt a két szót gurgulázta mindenféle módokon előszeretettel.

– Ez angolul van? – kérdeztem Nyámnyilától.

– Aha.

– És miről szól?

– Há-át… – A hangja kicsit elcsuklott. – A részletektől eltekintve, azért rimánkodik, hogy erőszakolják meg.

– Az egész dalban? – Mind kiderült, hasznos ismerni a burzsujok nyelvét.

– Aha.

– És ha nem tekintünk el a részletektől? – érdeklődtem.

Nyámnyila habozott.

– Ha nem hagyjuk ki a részleteket, akkor részletezve kérleli, hogyan erőszakolják meg.

Fogtam a kabátom, és a vállamra dobtam. Nyámnyila egyre aktívabban mocorgott. Amikor a hátizsákot is felvettem, a kölyök nem bírta tovább.

– Hova mész?

– Megyek – motyogtam. – Megdugom. Miért ne tenném, ha egyszer ő kéri? Látod, hová tud süllyedni az ember.

Nyámnyila nem válaszolt, helyette valami érthetetlent motyogott. Nyilván nem volt tisztában vele, hogy viccelek-e vagy sem.

– Na jó – nyugtattam meg. – Rögtön jövök. Addig aludj!

A priccs szánalmasan megnyikordult. Kimentem.

Az ajtót mindenesetre bezártam. Nem mintha féltettem volna a tulajdonom, ami gyakorlatilag nem is látszott a szobában. De a nem igazán kívánt vendégemet kombinálva a helyi valósággal, melybe annyira illett, mint egy baldachin a napozószékre, már érdemes volt aggódni. Még felébred, elmegy valahová, összefut valakivel a sok „bocs, bocsi, bocsánatával”, és úgy jár, mint tegnap este Vadkan Vászjával.

Lementem a lépcsőn, átsuhantam a csendes báron. Most jóval kevesebben voltak. Az őr mellett fütyörészve felmentem, és odafent követeltem a gépkarabélyom. A fegyvereket őrző férfi gyanakodva összehúzta szemét.

– Hé, Mogorva, neked azelőtt nem volt kalasod.

– Nem volt, de már van – vontam meg a vállam.

Kinyújtotta az AK-t. Én megfogtam az előagyat, de ő nem eresztette el. A kalast markolva figyelmesen a szemembe nézett. Most mit néz ez így rám?

– Ez nem a tiéd. Ismerem a tulajdonosát – jelentette ki kihívóan.

– Már az enyém.

Magam felé rántottam a fegyvert, ő kinyújtotta az ujjait, és nyitott tenyérrel felém emelte a kezét, mint aki megbékélést ajánl.

Az automatát vállamra dobva némán kisétáltam. Szóval az ismerősöd. És mint kiderült, ez az ismerősöd akart engem kinyírni. Én meg azt hittem, banditák támadtak rám. Hmm, ezeknek a banditáknak, lehet némi közük a Szolgálathoz. Vagy ez a seggfej őr lóg mindenféle garázda alakokkal? Na jó, nem számít. Ha túl sokat agyalsz, megreped a fejed.

Persze nem akartam megdugni Moonlightot. Most, még ha érdekelne is az ilyen, akkor is a sor végén lenne. Az első dolgom kijutni a Szolgálat felügyelte területről.

Odakint ocsmány idő volt. Az eső nem állt el, igaz, nem is volt túl erős. Lágyan szitált odafentről. A sár undorítóan cuppogott a lábam alatt. A nedves, kopott falak komor hangulatot ébresztettek, és vágyat, hogy elbújjak valami távoli sarokban, és addig melegítsem magam vodkával, míg át nem zuhanok az eszméletlenségbe. A nyirkos, förtelmes, reménytelen tompaságba. Megborzongtam, éreztem, ahogy a hideg végigfut a gerincemen. A hátizsákot megigazítva kis hurkokat írtam le az épületek között.

A szolgálatosok bázisa viszonylag kicsi, idebenn körözni, ha nem hadonászol a fegyvereddel, nagyjából épp olyan biztonságos és egyszerű, mint hazánk fővárosának legfőbb sétálóutcáján. Mindenki megtalálhatja rá a maga hasonlatát. A Zónában nemcsak hogy különféle városok képviselői kóricálnak, de itt is mindenkinek megvan a maga hazája. Vagyis, ha netán egy militáns ukránnak odaveted, hogy „Jó egészséget, honfitárs!”, már kezdheted is bizonygatni, nem vagy ellenük. Ámbár, én mindenkit úgy hívok, ahogy akarok. Persze, ha egy szolgálatost fennhangon adósnak nevezel, nemcsak a képedre kaphatsz, de simán eljuthatsz az őseidhez is.

A Szolgálat elismert klán. Azt beszélik, eleinte a Zónában maradt katonákból verbuválódott. A Szolgálat ma már nem csak katonákat fogad soraiba. Bár ez még nem jelenti azt, hogy bárkit felvennének. A más országbelieket itt se nagyon szeretik, bár néha befogadják. Engem is megtűrnek. Én nem vagyok a Szolgálat tagja. De szoros üzleti kapcsolatban állok a csapossal. Ami hosszú távú és különösen előnyös. Ez igencsak kifizetődő. Vagyis a szolgálatosok három év alatt megszoktak. De nem tartanak magukénak. Ha elkezdenék balhézni, ott helyben lelőnének, ehhez nem kell jósnak lenni.

Kezdett kivilágosodni. A hajnal előtti szürkületben az épületek részletei is láthatóvá váltak. A következő épületet megkerülvén elértem az ellenőrzőpontot. Ebben az időpontban nyilván nem számítottak látogatóra. Két szolgálatos rám fogta a fegyverét.

– Állj! – kiáltotta a jobb oldali.

Engedelmesen megálltam, felemeltem a kezem, és magamat megmutatva lassan közelítettem feléjük.

– Mogorva, a fene a lábadba! Hova visz az éjszaka közepén? – morogta a bal oldali.

– Engedd menni – kuncogott a jobbos. – Talán a szelek hajtják.

A balos felnevetett. Megértettem. Átnedvesedett, dühös, fáradt. Ilyenkor már minden vicces, ami valaki másnak kellemetlen. Nem válaszoltam. Minek?

Hajnalban hátborzongató a Zónát járni. Persze nem annyira rémítő, mint éjjel, de akkor is. Itt még a nappal is minimum kellemetlen, de amikor minden felolvad körülötted a szürkületben, igencsak nyugtalanítóvá válik.

A szürkületben a világ veszít tisztaságából, a vonalak elmosódnak, az árnyékok összeolvadnak. Ez itt igencsak észrevehető, merthogy veszélyes. A Zónában tilos nem észrevenni valamit. A figyelmetlenség halállal fenyeget.

Amikor a stalkerek elkezdenek a Zónáról beszélni, mindenféle közhelyeket pufogtatnak. A zöldfülűeket ez gyakran zavarba hozza, mert azt sugallja, hogy az ördög nem is olyan szörnyű, mint amilyennek lefestik. És az ilyen hozzáállás hamarosan bekövetkező katasztrófával fenyeget. Pedig az öregek igyekeznek figyelmeztetni őket. De hogyan kellene? Ismét elmesélni, hogy a Zóna az a Zóna, és nemcsak nem olyan, mint az Amazonas dzsungele, vagy az Elbrusz csúcsai, de sokszor veszélyesebb? Elcsépelt szöveg.

Vagy mondják el, hogy a Zónában nincsenek ismert útvonalak. Hogy itt minden változik. Mindig. Merthogy a Zóna, az a Zóna. Mert megvan a maga önállósága és labilitása, éli a saját életét. Ez is banális.

Ugyanilyen elcsépelt az a gondolat is, hogy a látszólagos biztonság ellenére itt mindig veszélyes. Meg hogy az egyenes út nem mindig a legbiztonságosabb. Banalitás, banalitás hátán. Mint a közkeletű igazságok: fennakadnak a fülben, azt az illúziót keltve a zöldfülűekben, hogy ez az egész csak az öregek unalmas dumája, és semmi természetfeletti nem fog történni. Ördögi kör.

Igaz, az első találkozáskor egy anomáliával, ez az illúzió szertefoszlik. De ez az első találkozó gyakran több is mint elég.

Lassan mentem. Itt nem járunk gyorsan, és nem is futunk. Kicsit előre, jobb felé, mintha egy óriási tűz felett remegett volna a levegő. Épp csak tűz nem volt sehol. A detektor sípolva figyelmeztetett az anomáliára, de addigra már elkanyarodtam, nagy ívben kikerülve a veszélyes helyet.

Mindenki épít lerakatokat, aki régóta járja a Zónát. Itt nem vihetsz magaddal minden értékeset. Felesleges súly, plusz senki sem akarna mindent elveszíteni, amikor kitör a balhé. És a Zónában pont olyan könnyen szabadítanak meg a gatyádtól, mint ahogy elszámolsz háromig. A mások javát ingyen megszerezni kívánó csavargók épp olyanok errefelé, akár a kosz. És a katonák se lőnek le mindig. Unalmukban, szórakozásból otthagynak fegyver, felszerelés nélkül, és engedik, hogy menj, amerre látsz, figyelve, meddig jutsz. De a Zónában fegyvertelenül csak a hihetetlenül szerencsések jutnak messzire. Róluk a stalkerek között is keringenek történetek, így mindenki ismeri őket.

Néhány lerakat klánokhoz tartozik. Ahogy mondani szokták, a tagjaiknak, vész esetére. Meg ott vannak azok a szokatlan tárolók. A Zónában régóta keringenek mesék valami titokzatos, Kígyó nevű stalkerről, aki nehezen megközelíthető helyeken rendezte be a raktárait, teljesen indokolatlan tartalommal megtöltve. Például az egyikbe letett tíz kalast. Vagy az egyik helyen két tucat egyforma relikviát. Hogy miért, a fene se tudja. Lehet, hogy megvoltak a saját indítékai, de az is lehet, hogy a Zónában mászkálástól megzápult az agya, végtére is magas a sugárzás. Vagy talán ezek is csak a stalkerek meséi.

Az én rejtekhelyem egész közel volt. Mármint egyenes vonalban. Csak hát, egyenesen nem elérhető. Az út vagy fél óráig tartott. Legutóbbi látogatásom óta nem járt itt senki. A lerakat sértetlen volt, pont ahogy hagytam.

Körülnézve ledobtam a hátizsákom a földre, és felnyitottam a lerakatot. Bár a csapos elég szarul fizetett, hat év alatt azért már egész tisztességes összeg halmozódott fel itt. Ennyi pénzért sokan egy egész életet végigdolgoznak. Arra az esetre, ha nem lenne elég, eldugtam még néhány relikviát is, ezekért a vásárlóm bármit megadna. Csak arra nem jöttem rá még, mit kezdhetnék ezzel az egésszel. Addig is a pénz és a relikviák csak holtsúlyként hevertek itt, ki tudja, mire várva.

Beletelt néhány perc, mire a csapostól kapott pénzt elhelyeztem, és helyreállítottam a lerakat álcáját. Munkám eredménye egész kielégítőnek tűnt.

Összecipzáraztam a hátizsákom, és ráültem. Ötpercnyi „cigarettaszünet”. És bár a bagózással már rég felhagytam, ráadásul a Zóna közepén magányosan füstölni igencsak drága lehet, a pihenő nem árt.

Valamikor majd elgondolkodom a jövőn is. Ha lesz hozzá valaha is elég fantáziám. Akkor idejövök, kiürítem az egészet, és örökre elhagyom a Zónát. Többé nem leszek már Mogorva sem. Szám szomorú vigyorra húzódott. Viccesen hangzik. De még nem látom a jövőt. Vagy a fantáziám halott, vagy már én magam is régóta csak egy élő halott vagyok.

Ennyi, ücsörögtem, és felébredtem. Ideje visszaindulni.

Másik útvonalon mentem. Ám ez nem igazán érdekelt. Akárhogy is legyen, el nem tévedek. A rejtekhelyem és az azt beazonosító jelzések jártak a fejemben. A papírban nem bízom, a PDA-ban sem. Tőlem soha senki sem fogja megtudni, hol van. Ezért most sem mondom el. Semmi szükség a részletekre. Azok az enyémek, ahogy a lerakat, s vele az általa felidézett, bizonytalan jövő.

* * *

Másik irányból tartottam a Szolgálat bázisa felé. Már elég világos volt. És bár az undorító eső még mindig nem állt el, sokkal kellemesebb lett körülöttem a világ. Már ha a „kellemes” szó vonatkoztatható egyáltalán a Zónára.

Ez a gondolat megakasztott. De nem lenne igaz, néha még a Zónában is akad szépség. Előfordul, hogy a fény áttör a sötétségen. Napsugarak játszadoznak a megcsillanó faleveleken. Reggeltől, mikor a nap épp csak felbukkan a rózsaszín horizont mögül, egész estig, amikor belesüllyedve a bíbor naplementébe, lenyugszik.

Előfordul. De nem ma. A mai nap a szokványos. Esik. Minden szürke és komor.

Már csak négyszáz méter volt hátra az ellenőrző pontig, és én nagyot hibáztam. Megpihentem.

A Zóna az ilyen hülyeséget nem bocsátja meg. Tekintheted ezt akár egy újabb banalitásnak, de akkor is tény. És amint hozzákezdtem a hülyeséghez, a reakció azonnal meg is érkezett. Úgy tőlem tíz lépésre mocorgás támadt. Megmerevedtem.

Egy másodperccel korábban még egy méretes kődarabnak tűnt a szitáló eső fátylán át, most viszont felemelkedett, és kattogva megnyúlt. Vadkan! Nekem mostanában igencsak kijut belőlük. Ez, Vászkával ellentétben, nem volt részeg, cserébe igencsak hatalmas és vad. És ha a Vadkan Vászja vodkával elbódított agyában megszülető gondolatokat még meg is érteném valahogy, azt, hogy mi jár e hatalmas csernobili vaddisznó szőrös fejében, még csak találgatni se merném.

A fenevad rám pillantott. Óvatosan meghúztam a hevedert. A kalas vízszintbe került. Perzselően hidegnek érződött, ahogy a kezembe simult. Megrántottam a vállam, lecsúsztattam róla a hevedert, kényelmesebbre igazítva megragadtam az automatát, és előreléptem egyet.

A vadkan úgy mozdította alig észrevehetően hatalmas fejét, akár egy sörfőző üstöt.

Ne légy szemét, kérleltem gondolatban, engedj utamra! Nem bántalak.

A vadkan felhorkant vagy felmordult. Nem tudtam, hogy ezt válasznak tartsam-e, ha meghallotta a kérésemet… Talán meghallotta, sok helyi lénynek vannak furcsa képességei. Mindenesetre megtettem előre egy újabb lépést, aztán még egyet, és még egyet. Mindegyik egyre távolabb vitt a vaddisznótól, és közelebb a szolgálatosokhoz.

A vadállat úgy csinált, mint akit egyáltalán nem érdekelnek a mozdulataim. Lehet, hogy tényleg kívül voltam a reakció távolságán. Lépésről lépésre, széles ívben megkerültem a fenevadat. Sikerült vagy harminclépésnyire kerülnöm tőle. Egy pillanatig még úgy is tűnt, közel a megkönnyebbülés. Ennyi volt, átértem, a vadkan nem fog bántani.

De már e csalóka gondolat is elég volt, hogy a megrezdülő megérzés összeomoljon, akár egy kártyavár a ventilátor huzatában. A vad lény felkapta a fejét, és figyelmeztetés nélkül felém iramodott.

Meg is lepődtem, hogy ez a nyavalyás milyen gyorsan megindul álló helyből. Egy másodperc, és már félúton volt hozzám. A végtelenül keservesen megtett lépések felénél.

Aztán beindultak a reflexeim. Nem volt időm gondolkodni, sem célozni. Ujjam megrántotta az elsütőbillentyűt. Kereplés. Rövid sorozatot adtam le. A gépkarabély, megpróbálva elfordulni, kiszabadulni, megremegett a kezemben. Aztán másodszor és harmadszor is. Bár a harmadikra már nem volt szükség. Már az első sorozat megállította a vadkant, és kicsit oldalra lökte. A második a fejét találta el. Az állat elfordult. Vadul üvöltött, és a földre zuhant. Visítása minden irányban végigsöpört, megtörve a Zóna reggelének halotti csendjét, úgy tűnt, sok kilométeren át. A fenevad teste vagy agonizálva rángatózott, vagy talán a harmadik sorozattól görcsölt. Mindenesetre föl nem emelkedett többé.

Ennyi. Ideje elhúzni innen. Gyorsabb léptekre váltottam. Hátulról enyhe dübörgés hallatszott. Nem a levegő remegett, hanem a föld. És nem anomália volt. Hátranéztem. A pokolba! Egy tucat vadkan rongyolt felém. És bár messze voltak még, körvonalaikat is alig lehetett kivenni, sebességük legalább olyan hihetetlen volt, mint annak, amit lelőttem.

A Zónában nem futunk. Ezt pontosan tudom. De nem volt más választásom. És rohantam az ellenőrző pont felé, ahogy csak bírtam.

Úgy futottam, mint ahogy már nagyon rég nem. Olyan toporzékolás, dübörgés, zihálás hallatszott mögöttem, mintha egy elefántcsorda üldözne. A lények megérezték, hogy elintéztem a rokonukat? Vagy meghallották? Hallhatták. Az elpusztult lény olyan hangosan sivított, hogy csak egy süket nem hallotta volna meg.

Te ostoba! Az utolsó tréfád lehetett volna elegánsabb is! Bár, mégis milyen poénokra számíthatnál Mogorvától?

Nagyjából még száz méter volt hátra az ellenőrző pontig. Előtte emberalakok jelentek meg. A kettőhöz, akik korábban átengedtek, további öt csatlakozott. Utolsó erőmmel, tüzelésre készen tartott automatával rohantam oda hozzájuk.

Velem szemben felvillant egy dühös arc… Egy másik némi közönnyel… Gépkarabélyok torkolatai…

– Dobd el a fegyvert! – kiáltotta valaki.

Aha. Máris. Csak álmodozz!

Egy sorozat kerepelt. Az első pillanatban úgy tűnt, rám lőnek. Hasra vágódtam, de az embereknek most komolyabb célpontjaik voltak szerény személyemnél. A föld kemény ütéssel honorálta vetődésemet, testem szétlapult, akár egy béka az úthenger alatt. Hason landoltam, de összeszedtem magam, és azonnal átfordultam. Pont ekkor dördült el a többi gépkarabély is. A hátulról hallatszó dobogás kizökkent ritmusából, összekeveredett a lelőtt állatok visításával és az automaták tüzének dübörgésével.

Megpróbáltam felemelkedni és segíteni a lények kilövésében, de valami esetlenül fejbe vágott. Koponyámban mintha egy orgona szólalt volna meg, kitartva ugyanazt a monoton hangot. Odafentről meg egy rekedtes hang tört át a zúgáson:

– Feküdj, köcsög! Veled majd később foglalkozunk.

Szóval puskatussal ütöttek le, gondoltam. Nyámnyila aggódó arca jelent meg a szemem előtt. „És ha agyrázkódás?” – kérdezte bizonytalanul, és feloldódott egy homályosan irizáló foltban. A következő pillanatban a folt feketére váltott, és elájultam.

{1} Ivan Konsztantinovics Ajvazovszkij (1817–1900) örmény származású orosz romantikus festőművész, legfőbb témája a tenger.