Ruth Ben-Ghiat

A HATALOM MEGSZÁLLOTTJAI
MUSSOLINITÓL NAPJAINKIG

Kossuth Kiadó

Tartalom

VEZÉRALAKOK

BEVEZETÉS

ELSŐ RÉSZ  A HATALOM MEGSZERZÉSE

1  FASISZTA HATALOMÁTVÉTELEK

2  KATONAI ÁLLAMCSÍNYEK

3  ÚJ TÍPUSÚ TEKINTÉLYURALMI TÖREKVÉSEK

MÁSODIK RÉSZ  A HATALOMGYAKORLÁS ESZKÖZEI

4  EGY NAGYOBB NEMZET

5  PROPAGANDA

6  FÉRFIASSÁG

7  KORRUPCIÓ

8  ERŐSZAK

HARMADIK RÉSZ  A HATALOM ELVESZTÉSE

9  ELLENÁLLÁS

10  BUKÁS

KONKLÚZIÓ

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

VEZÉRALAKOK

Idi Amin: Uganda elnöke 1971 és 1979 között. Katonai államcsínnyel került hatalomra, később az ellenzéki erők – a tanzániai hadsereg támogatásával – száműzetésbe kényszerítették.

Mohamed Sziad Barre: Szomália elnöke 1969 és 1991 között. Katonai államcsínnyel került hatalomra, hosszú polgárháború végén az ellenzéki erők megbuktatták és száműzetésbe kényszerítették.

Silvio Berlusconi: Olaszország miniszterelnöke 1994. május-december, 2001–2006 és 2008–2011 között. Mindig választások révén került hatalomra. Kormánya 1994-ben korrupciós vádak miatt bukott meg, 2006-ban választási vereséget szenvedett, a 2011-es eurózóna-válság idején lemondásra kényszerült.

Jair Bolsonaro: Brazília elnöke 2019-től. Választások eredményeként került hivatalba.

Rodrigo Duterte: 2016 óta a Fülöp-szigetek elnöke. Választások útján lépett hivatalba.

Recep Tayyip Erdoğan: 2014 óta Törökország elnöke. 2003 és 2014 között miniszterelnök volt, hivatalát választásokon nyerte el.

Francisco Franco Bahamonde: Spanyolország vezetője (caudillo) 1939 és 1975 között. Katonai államcsínnyel került hatalomra, az emiatt kirobbant polgárháborúban a nacionalista erők parancsnoka volt (1936–1939). Haláláig hivatalban maradt.

Adolf Hitler: Németország kancellárja 1933-tól, állam- és kormányfő (vezér, Führer) 1934-től. Paul von Hindenburg államelnök nevezte ki kancellárrá. 1945 áprilisában öngyilkosságot követett el.

Szaddám Huszein: Irak elnöke 1979 és 2003 között. Katonai államcsínnyel került hatalomra. 2003-ban az amerikai megszálló erők elfogták. 2006-ban az Iraki Különleges Hadbíróság emberiesség elleni bűntettek vádjával halálra ítélte, s még abban az évben ki is végezték.

Moammer el-Kadhafi: 1969 és 2011 között a líbiai „forradalom testvéri vezetője és irányítója”. Katonai államcsínnyel került hatalomra, s az ellenzéki erők végeztek vele a 2011-es felkelés idején.

Mobutu Sese Seko: Zaire államfője 1965-től 1997-ig. Katonai államcsínnyel került hatalomra. Születési nevét ( Joseph-Désiré Mobutu) 1972-ben erre változtatta meg: Mobutu Sese Seko Kuku Ngbendu Wa Za Banga – ami annyit jelent, hogy „A teljhatalmú harcos, aki a kitartása és hajlíthatatlan győzni akarása miatt hódítást hódításra halmoz, és feléget mindent maga mögött”. Súlyos gazdasági és politikai válság miatt hatalmát megosztotta az ellenzékkel, amely később száműzetésbe kényszerítette.

Narendra Modi: 2014 óta India miniszterelnöke. Választások útján került hatalomra.

Benito Mussolini: Olaszország miniszterelnöke 1922–1925-ben; államfő és „vezér” (Duce) 1925-től 1943-ig; a salòi „Olasz Szociális Köztársaság” vezére 1943–1945-ben. III. Viktor Emánuel király nevezte ki miniszterelnöknek. A Fasiszta Nagytanács 1943 júliusában megfosztotta hatalmától és bebörtönözte, de az év szeptemberében a németek kiszabadították, és Hitler megtette a náci bábállam, a Salòi Köztársaság vezérévé. Olasz partizánok 1945 áprilisában elfogták és kivégezték.

Orbán Viktor: Magyarország miniszterelnöke 1998 és 2002 között, majd 2010 óta. Hivatalát választásokon nyerte el, illetve őrizte meg.

Augusto Pinochet Ugarte: A chilei Katonai Kormányzó Bizottság (junta) elnöke 1973-tól, Chile köztársasági elnöke 1974-től 1990-ig. Katonai államcsínnyel került hatalomra, s miután 1988-ban népszavazás akadályozta meg mandátuma meghosszabbítását, átadta a hatalmat demokratikusan megválasztott utódjának.

Vlagyimir Putyin: Oroszország elnöke 2000 és 2008 között, majd 2012 óta, közben miniszterelnök 2008–2012-ben. Mindkét alkalommal választások útján léphetett hivatalba.

Donald J. Trump: Az Amerikai Egyesült Államok elnöke 2017 és 2021 között. Demokratikus választások útján került hivatalba. 2019-ben a hatalommal való visszaélés és a Kongresszus működésének akadályozása miatt, 2021-ben lázadás szítása miatt impeachment eljárást indított ellene a Képviselőház. A Szenátus mindkét esetben felmentette őt.

BEVEZETÉS

Kétezernyolc november 4-én, amikor a világ sok politikai vezetője az amerikai elnökválasztás híreit figyelte, Silvio Berlusconi olasz miniszterelnök éppen szexbulira készült római rezidenciáján. „Megyek zuhanyozni – mondta aznapi partnerének, Patrizia D’Addariónak –, ha előbb végzel, várj a nagy ágyban.”

D’ADDARIO: Melyikben? A Putyinéban?

BERLUSCONI: A Putyinéban.

D’ADDARIO: Az nagyon cuki! Be is van függönyözve.

Hogy az az ágy a korábbi és későbbi orosz elnök – akkor éppen miniszterelnök – ajándéka volt-e, vagy csak aludt egyet benne, azt nem tudjuk. De a „Putyin ágya” kifejezés jól szimbolizálja a szoros, bizalmas barátságot a két vezető között, akikben élt a vágy, hogy kiéljék személyes hatalmukat – és a „férfiasságukat”{1} is –, amennyire csak a politikai rendszereik azt megengedik, s ezt bemutassák a nagyvilágnak is. Ez a két figura rekordot döntött az államfők bilaterális találkozóinak műfajában. 2003-ban, Putyin Moszkva melletti, zavidovói dácsájában szövetséget kötöttek, augusztusban pedig sajtókonferenciát tartottak Berlusconi szardíniai villájában. Dario Fo és Franca Rame L’anomalo bicefalo (A kétfejű anomália) című darabjában, amelyet abban az évben mutattak be Rómában, Putyint meggyilkolják, és az agyát beültetik Berlusconi koponyájába.{2}

A Berlusconi–Putyin kapcsolatban két olyan, minden megalkuvásra képes személyiség talált egymásra, akik kitaposták a 21. századi autokráciák kormányzásának két új útját. Az előbbi tekintélyuralmi stílusú kormányzást vezetett be a demokrácia formális keretei között. Szigorú ellenőrzése alá vette a pártját, a Forza Italiát, és a kereskedelmi tévéhálózatok révén sokkal hatékonyabban tudta formálni a közvéleményt, mint abban az országban Mussolini óta bárki más. Putyin pedig egyszerűen letaposta a demokráciát a parlament, a média és az igazságszolgáltatás „domesztikálásával”, bírálói likvidálásával vagy bebörtönzésével és az egész gazdaság módszeres fosztogatásával.

Putyin és Berlusconi Olaszországban, Szardínia szigetén 2003 augusztusában
(MTI/EPA/ANATOLIJ MALCEV)

Berlusconi és Putyin közös sajtóértekezletükön Lipeckben, 2004. április 21-én
(MTI/EPA/IZVESZTYIJA/ DMITRIJ ASZTAHOV)

A két miniszterelnök szoros kapcsolata aggasztotta Ronald Spoglit, az USA római nagykövetét. 2009 januárjában figyelmeztette Hillary Clintont, az éppen hivatalba lépő Obama-kormány külügyminiszterét, hogy Berlusconi rendszeresen visszhangozza „azokat a véleményeket és deklarációkat, amelyeket közvetlenül Putyintól kap”. Berlusconi személyes követe, Valentino Valentini gyakran utazott Moszkvába a főnöke ügyeit intézni, és Olaszország Oroszország-politikáját lényegében ők ketten kezelték, háttérbe szorítva az olasz külügyminisztériumot. Spogli persze gyanította, hogy „bűnös kapcsolatok” miatt van ez az egész titkolózás. Az olasz kormányfő valószínűleg hasznot húzott az olasz és az orosz energiacég, az ENI és a Gazprom üzletkötéseiből, cserébe azért, mert segítette az „Amerika európai biztonsági érdekeinek meggyengítésére irányuló”{3} orosz törekvéseket.

Később a WikiLeaks sok ezer egyéb dokumentummal együtt a nyilvánosság elé tárta Spogli emlékiratait is – ekkor az olasz parlament eljárást indított. A vizsgálat megerősítette, hogy Berlusconi igenis százalékos hasznot akart húzni az ENI–Gazprom Déli Áramlat nevű, a Fekete-tenger alatt épített földgázvezetékéből. Amikorra a csővezeték építése 2012-ben megkezdődött, a szexuális és korrupciós botrányok, valamint az eurózóna-válság miatt Berlusconi már elvesztette a hivatalát. Ugyanabban az évben Moszkvában Berluszputyin címmel bemutatták Fo és Rame darabjának orosz adaptációját. Ebben a változatban Berlusconit ölik meg, és az ő agyát ültetik át az őt politikailag túlélő Putyin koponyájába.{4}

A DIKTÁTOROK KORÁBAN ÉLÜNK, az olyan típusú államfők idején, akik korlátozzák vagy felszámolják a demokráciát, és a politikai legitimáció eszközeként használják a maszkulinitást, a macsóságot. Amerikában, Törökországban, Brazíliában és más, geopolitikailag fontos államokban az ilyen, meggazdagodásra vágyakozó állami vezetők egyszerűen lerabolják az ország természeti kincseit, és megakadályozzák a klímaváltozás elleni harcot. A korrupcióra és a cenzúrára alapuló kormányzásuk kevéssé törődik a közérdekkel, ezért rosszul kezelik az országukat sújtó válságokat, s gyakran csak bajt hoznak az emberekre. Korunk egyik legégetőbb kérdése az, hogy miként lehet szembeszállni az egyre terjedő autoriter vagy diktatórikus törekvésekkel.{5}

Nagyon jellemző ebből a szempontból, ahogy az illiberális államvezetők elkezdtek reagálni a 2020-as világjárványra. Minden ilyen válság láthatóvá teszi az államvezetők és az ő szövetségeseik saját értékrendjét, jellemét és kormányzási stílusát. Egy közegészségügyi vészhelyzet azonban különösen éles fénnyel világít rá az autokratikus kormányzás örök jellemzőire: az átláthatóság és az elszámoltathatóság normáinak semmibevételére. A koronavírus-pandémia Hszi Csin-ping Kínájában, az egypárti uralom országában szabadult el. Li Ven-liang vuhani orvos 2019 decemberében figyelmeztette a kollégáit a vírus rendkívüli veszélyességére. A kínai politika azonban elhallgattatta őt, tényfeltárását „törvénytelen cselekedetnek” minősítette, mondván, hogy az ellentmond a kormány nyilatkozatának, mely szerint ez a betegség „megelőzhető és kontrollálható”. Magyarország miniszterelnöke, Orbán Viktor a maga autokratikus törekvéseinek kiterjesztésére használta fel a világjárvány által kínált lehetőségeket. Szükségállapotot hirdetett, majd – önmagát diktátori hatalommal felruházva – bevezette a rendeleti kormányzást. Brazíliában, ahol szintén leépítik a demokráciát, Jair Bolsonaro elnök kijelentette, hogy a COVID-19 nem veszélyesebb, mint a közönséges influenza, és kirúgta Luiz Henrique Mandetta egészségügyi minisztert, aki felszólította a polgárokat a megfelelő távolságtartásra. Mindkét vezető esetében azt látjuk, hogy nem az emberéletek megmentése, hanem a saját hatalmuk megtartása és kiterjesztése volt a fő szempont. A nagy valószínűséggel a betegségek és a szegénység terjedését okozó klímaváltozással együtt ennek a diktátori kormányzási stílusnak az offenzívája nem csupán a demokráciát, hanem már a létbiztonságot is fenyegeti.{6}

„EGYETLEN TÖRTÉNÉSZ SEM LÁTHAT BELE a halottak fejébe… De megfelelő dokumentációval ki tudjuk nyomozni a gondolkodási és cselekvési mintákat”, írja Robert Darnton.{7} Ez a könyv is épp erre törekszik: megvizsgálni az evolúcióját a politikai rendszerként definiált autoritarianizmusnak, melyben a végrehajtó hatalom a kormányzás törvényhozási és igazságszolgáltatási ágazatait háttérbe szorítva terjeszti ki a maga mozgásterét. Könyvemben a következő figurákra koncentrálok: Benito Mussolini, Adolf Hitler, Francisco Franco, Moammer el-Kadhafi, Augusto Pinochet, Mobutu Sese Seko, Silvio Berlusconi, Recep Tayyip Erdoğan, Vlagyimir Putyin és Donald Trump; mellettük hangsúlyos mellékszerepekben felbukkan Idi Amin, Mohamed Sziad Barre, Jair Bolsonaro, Rodrigo Duterte, Narendra Modi, Orbán Viktor és sokan mások.

Az autoriter kormányzás egész palettájának áttekintésekor – kezdve a demokráciák lebontogatásától azok teljes felszámolásáig – nem foglalkozom az olyan kommunista vezetőkkel, mint például Hszi Csin-ping, akik már eleve egy zárt rendszerben jutottak hatalomra. Megfigyelhető, hogy a kommunista és a többi autoriter rendszerek miként fejlődtek az egymástól tanulás révén is. Az antikommunista zaire-i államelnök például átvette a kommunista vezetők, Nicolae Ceauşescu vagy Mao Ce-tung személyi kultuszának számára is használható elemeit, az utóbbitól még az egyik titulusát, a „(nagy) kormányost” is.{8}

Olvasóim közül néhányan talán nem értik, hogy miért nem írok itt az erőskezű női vezetőkről, mint amilyen Margaret Thatcher brit vagy Indira Gandhi indiai miniszterelnök volt. E hölgyek némelyikének tényleg voltak autoriter vonásai, törekvései (Thatcher nem véletlenül kapta a „Vaslady” nevet), és el is nyomtak bizonyos kisebbségeket, de egyikük sem próbálta lerombolni a demokráciát, ezért nem foglalkozunk itt velük.

SOK TANULMÁNY MUTAT RÁ a jelenkori történelem azon eseményeire, amelyek láthatóvá teszik a demokráciától való elfordulás tendenciáit; ilyen például a 2008-as recesszió és a globális migráció fokozódása, ami felerősítette a rasszista gyűlölködést. Más elemzések a kommunizmus 1989–1990-es összeomlásáig tekintenek vissza. Mindezek a fejlemények Kelet-Európában elszabadították a nacionalista és törzsi indulatokat, és Nyugat-Európában is elhozták a szélsőjobb reneszánszát. Az egykori kommunista KGB-tiszt, Putyin, aki most a globális jobboldal vezetője, sikeresen lovagolja meg a politikai fordulatnak és felfordulásnak, valamint az ideológiai másfelé igazodásnak ezt a hullámát.{9}

A populizmus általános jellemzője mindazon pártoknak és mozgalmaknak, amelyek a demokratikus politika ez irányú, illiberális leépítésén buzgólkodnak. Maga a populizmus nem eleve autoriter jellegű, de sok „erősember” a múltban és manapság is olyan – populista – retorikával él, amely nem a törvényes jogokkal, hanem a hitbéli, a rasszbéli és az etnikai hovatartozás kötelékeivel erősíti a nemzeti összetartozást. Az autoriter felfogásban csak egy kisebb csoport tartozik „a nép” kategóriájába, függetlenül a születési helyüktől és társadalmi helyzetüktől, és csak a minden intézményen felül álló vezető személyesíti meg a népet. Így aztán az erősemberek államaiban a vezető bírálata és támadása a nemzet elleni támadásnak minősül, s az ilyen bírálókat „haza- és nemzetárulókként” vagy éppen „terroristákként” bélyegzik meg.{10}

{1} Rob Evans, Luke Harding, and John Hooper, “WikiLeaks Cables: Berlusconi ‘Profited from Secret Deals’ with Putin”, Guardian, December 2, 2010; “Silvio e Patrizia, tutte le registrazioni”, L’Espresso, July 20, 2009: http://espresso.repubblica.it/palazzo/2009/07/20/news/silvio-e-patriziatutte-le-registrazioni-br-1.28772?refresh_ce.

{2} Mikhail Zygar, All the Kremlin’s Men. Inside the Court of Vladimir Putin (New York: Public Affairs, 2016), 121–123; Michael Crowley, “Is Putin Playing Trump Like He Did Berlusconi?” Politico, August 18, 2016; Jason Horowitz, “A Prime Minister Cut Down to Size”, New York Times, December 31, 2003.

{3} Ronald Spogli, “Italy-Russia Relations: The View from Rome”; távirat Hillary Clinton külügyminiszternek, 2009. jan. 26.: https://wikileaks.org/plusd/cables/09ROME97_a.html. Lásd még: Ronald Spogli, “Scenesetter for your December 3 Visit to Rome”, távirat Condoleezza Rice külügyminiszternek, 2008. nov. 19., in Guardian Staff, “US Embassy Cables: Italian MP Named as Berlusconi’s Bagman by US”, Guardian, December 2, 2010: https://www.theguardian.com/world/us-embassy-cablesdocuments/179002.

{4} Evans, Harding, Hooper, “WikiLeaks Cables”; Matt Trueman, “Satirical Play Gives New Head of State Putin the Berlusconi Treatment”, Guardian, March 5, 2012. A BerlusPutin rendezője Varvara Faer volt. A Déli Áramlat gázvezeték tervét az EU kifogásai miatt 2014-ben törölték.

{5} David Runciman, How Democracy Ends (London: Profile Books, 2018), 87–93; Basharat Peet, A Question of Order. India, Turkey, and the Return of Strongmen (New York: Columbia Global Reports, 2017); Sergei Guriev and Daniel Treisman, “How Modern Dictators Survive: An Informational Theory of the New Authoritarianism”, NBER Working Paper 21136 (April 2015). A Freedom House 2020-ban kevesebb demokráciát tartott számon Európában és Eurázsiában, mint a globális demokrácia-jelentések kezdete, 1995 óta bármikor. Zselyke Csaky, Dropping the Democratic Façade, Freedom House Nations in Transit 2020 report: https://freedomhouse.org/sites/default/files/2020-05/NIT_2020_FINAL_05062020.pdf.

{6} Dr. Li Ven-liang öt héttel később koronavírus-fertőzés következtében elhunyt. Li Yuan, “Widespread Outcry in China over Death of Coronavirus Doctor”, New York Times, February 7, 2020; Lisandra Paraguassu and Anthony Boudle, “While Bolsonaro Ignores Warnings, Coronavirus Spreads in Brazil”, Reuters, March 24, 2020; Economist Staff, “Diseases like Covid-19 Are Deadlier in Non-Democracies”, Economist, February 18, 2020; Zeynep Tufekci, “How the Coronavirus Revealed Authoritarianism’s Fatal Flaw”, Atlantic, February 22, 2020; Florian Bieber, “Authoritarianism in the Time of Coronavirus”, Foreign Policy, March 30, 2020; Orna Herr, “How Is Chinese Censorship Affecting Reporting of the Coronavirus?” Index on Censorship, February 5, 2020.

{7} Robert Darnton, Censors at Work: How States Shaped Literature (New York: W. W. Norton, 2014), 14.

{8} Frank Dikötter, How to Be a Dictator. The Cult of Personality in the Twentieth Century (London: Bloomsbury, 2019); E. A. Rees, “Leader Cults: Varieties, Preconditions and Functions”, in The Leader Cult in Communist Dictatorships, ed. Balázs Apor, Jan C. Behrends, Polly Jones, and E. A. Rees (New York: Palgrave Macmillan, 2004), 3–26; David D. Roberts, Fascist Interactions. Proposals for a New Approach to Fascism and Its Era (New York: Berghahn, 2016), 202–19; Howard W. French, “Anatomy of Autocracy: Mobutu’s Era”, New York Times, May 17, 1997.

{9} Owen Worth, Morbid Symptoms: The Global Rise of the Far-Right (London: Zed Books, 2019); Cas Mudde, The Far Right Today (Oxford: Polity Press, 2019).

{10} Cas Mudde, Populism: A Very Short Introduction (New York: Oxford University Press, 2017); Jan-Werner Müller, What Is Populism? (Philadelphia: University of Pennsylvania Press, 2016; magyarul: Mi a populizmus. Budapest: Libri, 2018); Pippa Norris, Cultural Backlash: Trump, Brexit, and Authoritarian Populism (Cambridge, UK: Cambridge University Press, 2019); Roger Eatwell and Matthew Goodwin, National Populism. The Revolt against Liberal Democracy (New York: Penguin Random House, 2018); Federico Finchelstein, From Fascism to Populism in History (Berkeley: University of California Press, 2017).