Pethő Balázs

Vadak csemegéje

Pethő Balázs: Vadak csemegéje

© Pethő Balázs, 2026

Hungarian edition © & kiadó, Budapest, 2026

ISBN 978-615-6402-77-6

& kiadó

Ampersand & Son Kft.

Felelős kiadó Kiss Barnabás

Szerkesztette Kartali Zsuzsanna

A szöveget Bruckner Hanna gondozta

A borítót Binder Bálint tervezte

•

I. Otthon

Nem szerettem augusztus tizennegyedikét.

Nagyon nem.

Sőt, egyenesen gyűlöltem ezt a napot.

Ezt a hervasztó napot.

Augusztus tizennegyedike.

A Gergely-naptár szerint ez az év kétszázhuszonhatodik hervasztó napja (szökőévben a kétszázhuszonhetedik),

amiből még százharminckilenc hervasztó nap van hátra.

Marcell és Atanáz névnapja.

A függetlenség napja Pakisztánban.

A barlangászok világnapja.

Ezen a napon született Magic Johnson amerikai kosárlabdázó és Wim Wenders német filmrendező.

2010. augusztus 14.

Szombat.

Emese eltűnésének napja.

Fekete betűs nap volt az egész családom számára, amely pokollá tette az elmúlt hat évemet. Bár a húgom előkerült, a családom helyzete még a hervasztóbbnál is hervasztóbbá vált, és ahogy az évek teltek, egyre csak hervasztóbb lett. Emese köztünk volt ugyan, de már biztosak lehettünk benne, hogy sosem lesz a régi.

Erről azonban mindig nehezen tudtam beszélni, pontosabban sehogy. A történet ugyanis túl bizarr volt ahhoz, hogy bárkinek is elmondjam.

De igazából kinek is mondtam volna?

Jó, Klárának, újdonsült legjobb és valójában egyetlen barátnőmnek, mesélhettem volna (sőt, kellett is volna), azonban annak ellenére sem tudtam megnyílni, hogy milyen sokat lógtunk együtt. Hiába szenteltük egymásnak szinte minden szabadidőnket, egyszerűen elcsuklott a hangom, ha Emese vagy a családom került szóba. Ha olykor mégis előfordult, úgy kanyarítottam a történetet, mintha a húgom születésétől fogva lett volna beteg, pedig nem.

Emese hétéves koráig nagyon is egészséges volt.

Mentségemre legyen mondva, egyre inkább kerestem a megfelelő alkalmat a beszámolóra, mivel már egészen nyugtalanító kezdett lenni a titkolózásom. Ő sem volt hülye (de még mennyire, hogy nem), és olykor kérdéseket tett fel, igaz, csak rendkívül óvatosan, mert nyilvánvaló volt, hogy mennyire kényes téma ez számomra. Azonban sosem találtam azt a közös pillanatot, amelyet képes lettem volna elrontani, vállalva, hogy annyira hervasztó legyek, mint maga a történet. Évek óta nem voltak barátaim pont emiatt, és nem akartam Klárát is elveszíteni.

Egyre többet morfondíroztam azon, hogy miként adjam elő hervasztó családi mesémet – mivel úgy éreztem, lassan többet kockáztatok, ha nem vallok, mint ha igen –, képzeletben újra és újra felidézve az augusztus tizennegyedikével kezdődő lavinaszerű eseményeket, amelyek olykor alaposan lehúzták a hangulatomat. Na, persze nem mintha bármikor is lehetőségem lett volna akár csak egy kicsit is megfeledkezni erről az egészről, azonban a kényelmetlen emlékek folytonos és direkt előhívása egyre nyomasztóbbá, sőt, hervasztóbbá kezdett válni. Klára is észrevette, hogy valami böki a csőrömet, elcsöndesedéseimet könnyen kiszúrta, finoman rá is kérdezve az okára, és bár ilyenkor a nyelvem hegyén volt a mondandóm, az utolsó pillanatban mindig visszakoztam.

Pedig ő mindig nagyon őszintén mesélt a családi problémáiról. Igaz, az ő történetük, bár szintén tragikus volt, mégsem volt annyira ritka és egyedülálló.

Nem volt bizarr, csak szomorú.

„El kell mondanom Klárának az igazat” – kattogott folyton a fejemben a gondolat, amivel kapcsolatban egy kellemes, napsütötte, őszi szerda reggelen, a HÉV-en munkába zötykölődve végleges elhatározásra jutottam: a legközelebbi találkozásunk alkalmával – lesz, ami lesz – feltárok mindent. Már az első percben jó alaposan a szemébe nézek, és közlöm, hogy beszélnünk kell, kapásból hozzátéve, hogy a családomról van szó, amiből tudni fogja, hogy komoly a dolog, és talán kicsit lejjebb csavarja hiperaktív énjét, amire amúgy abszolút képes volt, ha megerőltette magát.

Már előre örültem, hogy végre túl leszek a dolgon. Még ha utána esetleg kerülni is fog, akkor sem kell többet titkolóznom.

Ahogy befurakodott a fejembe a Klára nélküli élet víziója, megint rosszkedvem lett. Hervasztóan rossz. Azonban szerencsére nem sok időm volt gyötrődni, mert a HÉV befutott a Szentlélek térre, azaz számomra a végállomásra.

Kissé nehézkesen kászálódtam fel helyemről, mert a hirtelen jött melankólia katalizálta kialvatlanságomat, és a fáradtság pillanatok alatt szétáradt porcikáimban, hullámokban gyötörve testemet.

A kijelző szerint a másik vágányra három és fél perc múlva volt várható a következő szentendrei vonat. Eljátszottam a gondolattal, hogy felpattanok rá, hazamegyek, bedőlök az ágyba, és fel sem kelek egész nap.

Fáradtságom Emese éjszakai rohamának volt „köszönhető”, ami után képtelen voltam visszaaludni. Persze Murphy törvénye szerint nem sokkal az ébresztő előtt jött volna álom a szememre, aminek nem engedtem, mert fél vagy negyed óra alvás után még pokolibb lett volna felkelni.

A HÉV komótosan tovasuhant, én pedig még komótosabban elindultam a munkahelyem felé, amely a harmadik kerületi Fő téren volt, pár méterre a polgármesteri hivatal neobarokk épületének díszes bejáratától.

A Fő tér kellemes hely volt, de kissé unalmas. Rendszerint családosok népesítették be, jómódú polgárok süvítettek át hivatalos ügyeiket intézni, vagy párok, barátok, osztály- és munkatársak sétáltak a macskaköves utakon, ebédeltek, kávéztak, italoztak a környék visszafogottan elegáns, régies éttermeiben, kávézóiban, kocsmáiban. A tér antik hangulata – a díszes lámpák, ódon padok, bronzszobrok, barokk házak és a macskaköves járda – a városrész skizoid látképe volt, mert a klasszikus, dekoratív épületek és szépen megmunkált utcai kiegészítők mögött a hatvanas-hetvenes-nyolcvanas évek szürke, sematikus, beton panelmonstrum-tömbjei tornyosultak (a szocializmus gyöngyszemei), körülvéve a kerület legszebb részét, fenyegetően vagy éppen irigykedve pillantva le arra.

Mivel bő negyedórával előbb érkeztem, egy gyors kávéra még beugrottam a „Hello Koffein!”-be, ami közel esett a munkahelyemhez, és ahol már ismertek rendszeres fogyasztásom és mosdóhasználatom miatt. A kávézó otthonos közege tökéletesen illett a környék hangulatához: antik, barna fabútorok, sötétzöld, aranycsíkos tapéta, törtfehér, klasszikus porceláncsészék. Rendszerint halk jazz és finom illatok töltötték be a helyet, amelyhez illett a felszolgálók modorossága. Ha éppen nem volt vásárlóm, szívesen húzódtam be a hely valamely ablak melletti zugába, hogy onnan tartsam szemmel a szekeret, és azonnal reagálhassak, ha vevő érkezik.

Bent megcsapott a meleg és fülledt levegő, ami elnehezítette a gondolataimat. Némi töprengés – és pár óriási ásítás – után zabtejes dupla kapucsínót választottam, amit Abigél (legalábbis a névtábla szerint), a mindig mosolygós, szinte tökéletes küllemű lány szolgált fel.

Abigélnek hosszú, hullámos, ébenfekete haja volt, hófehér, egyenes fogsora, valamint már-már irreálisan nagy és szimmetrikus szeme. Hatalmas szempillái valószínűleg nem voltak valódiak, de megtévesztően annak látszottak. Huszonegy-huszonkét éves lehetett, nem sokkal idősebb, mint én. A „Szia, mit parancsolsz?” kérdést mindig egy kicsit affektálva tette fel.

Nem tagadom, irigy voltam Abigélre. Úgy véltem, hogy az ilyen fokú szépség biztosan kiváltságokkal és olyan szabadsággal jár, amiről én csak álmodoztam.

Én nem voltam szép. Legalábbis nem kifejezetten az (talán a trendi szépség a jó kifejezés, nem tudom), mindenesetre Abigéllel össze sem lehetett hasonlítani. Az orrom kissé hosszúkás volt és keskeny, az állam az átlagnál valamivel szélesebb, a fogaim pedig a rosszul nőtt bölcsességfogak miatt enyhén görbék. Az ajkam szigorú volt és vékony. A legnagyobb erősségem a lagúnakék szemem volt, amit Emesével mindketten anyától örököltünk. Kiismerhetetlen arcom volt. Volt olyan szög, ahonnan vonzónak hatott, volt olyan, ahonnan kevésbé. Olykor a tükör előtt játszottam azzal, hogy különböző perspektívákból vizsgáltam magam, mindig arra jutva, hogy legalább érdekes, karakteres külsőm van.

Az alkatom vékony volt, talán túlságosan is. Százhetven centimre ötvenhárom kiló jutott. A BMI szerint hatvanegynek kellett volna lennem. Sosem sportoltam, leszámítva, hogy olykor biciklivel közlekedtem.

Világosbarna, hullámos, mindig kócos hajam a vállamig ért. Ruháimat leginkább turkálóban vettem: farmer, sima, egyszínű top vagy póló, kötött pulcsi, sportcipő. Persze, ha Klárával fejest ugrottunk a sűrű pesti éjszakába, akkor nőiesebbre váltottam, talán kissé kurvásra is, aminek köszönhetően azért engem is megkörnyékeztek a srácok, bár azzal is tisztában voltam, hogy „udvarlásuk” inkább az aznapi szexnek szólt, mintsem a tartósabb dolgokra való törekvésnek. Ez ellen amúgy semmi kifogásom nem volt. Sőt! El sem tudtam képzelni, hogyan járhatnék valakivel ennyi szarsággal mögöttem.

Hat óra ötvenöt perckor, miután megittam a kapucsínót és elszívtam egy cigit, kiléptem a kávézó ajtaján, és odabattyogtam a könyvszekérhez. Amikor kinyitottam az ajtaját, készítettem egy kötelező fotót, amit feltöltöttem a „Fő tér” nevű zártkörű Facebook-csoportba, ezzel bizonyítva, hogy időben elkezdtem a munkát.

Az antikvár könyvszekereknek óriási sikerük volt az országban. Naponta száz-kétszáz, olykor még több könyvet adtunk el egy-egy spoton, ami nemcsak a jó állapotú, olcsó használt portékának volt köszönhető, hanem az egyedi dizájnnak is: a standok valódi, korabeli lovasszekerek voltak, amiket restauráltak, stabilizáltak, és amiknek polcokká alakított oldalain kötetek sorakoztak, új gazdákat keresve.

Itt dolgoztam minden hétköznap reggel héttől délután háromig. Bár alapvetően részmunkaidős állás volt, én kifejezetten állandóra kértem magam, hogy minél kevesebbet legyek otthon. A munka miatti távollét nem okozott olyan mértékű lelkiismeret-furdalást, mint más jellegű kimozdulás. Az állandó munkaerőnek pedig a főnökség nagyon örült, mivel a szekéren részmunkaidőben dolgozó, nagy többségében főiskolás beosztottak eléggé ad hoc módon vállaltak munkát, vagy éppen mondtak fel egyik pillanatról a másikra, leginkább az utcai körülmények kényelmetlensége miatt.

Aznap is, csakúgy, mint máskor, lenyitottam a szekér ablakait, amelyek mindegyike súlyos lakatokkal volt lezárva, majd elkezdtem rendbe szedni a polcokon sorakozó könyveket, amelyek a Fő téri szekéren az alábbi kategóriák szerint voltak felosztva: idegen nyelvű könyvek, gyerekkönyvek, magyar irodalom, világirodalom, történelem, vallás, pszichológia, ezotéria, szórakoztató irodalom. A ferdén vagy fejjel lefelé álló könyveket kiegyenesítettem, a nem megfelelő kategóriában lévőket a helyükre tettem, a szerzők szerinti névsort kiigazítottam. Legvégül felbontottam az egyik újonnan érkezett, könyvekkel teli banánosdobozt, és elkezdtem kipakolni a tartalmát, azaz feltölteni a polcokat. Szerettem ezt a részt, mert a dobozok mindig rejtettek pár új kincset, amelyekből olykor magam is vásároltam. Jani, a cég futára, kora reggel hozta a régi-új portékákat.

A KÖNYVarázs Kft.-nél kétszázötven forintba kerültek a könyvek, amelyek adományként jutottak el hozzájuk.

Kilenc ilyen szekere volt a cégnek a fővárosban, kettő-kettő Debrecenben és Veszprémben, egy pedig Kecskeméten. A szekerek mind ugyanolyan égszínkékre voltak festve, fehér kerekekkel, továbbá egyéni, festett mesebeli és irodalmi figurákkal díszítve. Ezeket Noémi, az egyik tulajdonos képzőművészetis lánya tervezte. A vállalkozás közhasznú missziót teljesített, ugyanis a viszonylag olcsó könyveket akár a legszegényebb réteg is megengedhette magának. Persze, a különlegességek és ritkaságok vagy csak „szimplán” jó könyvek az olvasni szerető emberek minden csoportját vonzották.

Július eleje óta dolgoztam itt, egyből az érettségi után kezdtem.

Klárát is itt ismertem meg, egészen pontosan a Széll Kálmán téren, ahol betanultunk, és ahova engem be is osztottak egészen addig, amíg az ottani szekeret át nem helyezték a Fő térre. Klára, aki a Kosztolányi Dezső téren dolgozott, a hónap elején mondott fel, mivel elkezdte tanulmányait az ELTE anglisztika szakán.

A Széll Kálmán tér a társadalmi rétegződést tekintve egészen kontrasztos volt a Fő térrel. A másféle atmoszféra elsősorban a rendszeresen ott táborozó, szélsőségesen önpusztító életmódot folytató „térlakóknak” volt tulajdonítható, akiknek a férfitagjai olykor (főleg delíriumos állapotban) nem vonakodtak a kelleténél erőszakosabban „barátkozni” a női árusokkal, ami sokszor átlépte a molesztálás határát. Engem azonban nem kellett félteni. Olyan ridegen és határozottan teremtettem le a próbálkozókat, hogy még a legkeményebb figurák is lehervadtak tőle, és hamar elment a kedvük a további kéretlen ölelgetéstől, beszólogatástól. A társaság nagyobb része azonban nem akart semmi rosszat, csak ismerkedni, beszélgetni, elütni a szabadidőt, amiből – ahogy észrevettem – mérhetetlen sok volt számukra, amit nagyon tudtam irigyelni, olykor komolyan eltöprengve azon, mennyire szívesen cserélnék még velük is. Az irigység volt az én bűnöm, nem vitás. Szinte mindenkire irigykedtem, aki el tudott tölteni egy gondtalan hetet a Balatonon, mert én egy napot sem.

Pedig a térlakók nemigen csináltak mást, csak olcsó kannás borral, tömény italokkal és még ki tudja, mivel mérgezték magukat már kora reggeltől kezdve. Voltak eladók, akik nehezen bírták elviselni a személyes higiéniát nem ismerő embereket, bármilyen barátságosak is voltak (normál mértékben), én azonban egészen jól eldiskuráltam velük. Olykor kellemesen elszórakoztatott egy-egy helyi történet, amely olcsó hedonizmussal, kisstílű bűnökkel vagy akár alvilági mélységgel volt keresztülszőve.

– Mi volt a legdurvább dolog, amit valaha elkövettél? – kérdeztem egyszer a Gyöngy becenévre hallgató térlakó hölgyet, akivel egészen jó kapcsolatot ápoltam. Gyöngy már az első pillanatban felfedte, hogy kedvenc időtöltése designerdrogokkal kábítani magát, főleg olyanokkal, amelyekhez fecskendő is kellett. Ezeket leginkább prostitúcióból vagy éppen kuncsaftjai meglovasított pénztárcáiból finanszírozta. Csak pár évvel volt idősebb nálam, és bár sosem, vagy csak – saját bevallása szerint – egészen ritkán aludt az utcán, állandó lakhellyel nem rendelkezett. Ápolatlansága ellenére Gyöngy feltűnően csinos volt, karcsú, mint egy gazella. Mozdulatai olykor valami fennköltséget hordoztak, éles ellentétben a beszédmódjával, hanghordozásával és lenőtt, enyhén zsíros, szőkített tincseivel.

– Leszúrtam egy csávót Németbe’ – felelte egy nyári, tikkasztó, déli órán, aztán nagyot húzott dobozos söréből. – Kérsz? – kérdezte, de visszautasítottam. Én cigarettával kínáltam, amit örömmel elfogadott. A szekér árnyékában próbáltunk hűsölni kicsit. A vevők déltájban inkább elkerülték a tűző napon álló szekeret, csak az igazán megszállottak válogattak kedvükre olyankor is.

– Miért tetted?

– Buli volt, ő meg ráhajtott a csajomra, és nem értette, hogy Linka velem van, és amúgy sem a csávókat szereti. Erőszakosan nyomult a geci, ilyen tipik újgazdag köcsög, aki azt hiszi, neki minden jár. Már alaposan be voltam nyomva, így elővettem a pengét, és… – A mondatot nem fejezte be, csak a levegőbe döfött képzeletbeli késével mellmagasságban, ami már semmilyen fennköltséget nem hordozott. – Mint később megtudtam, nem halt meg. Persze körözni kezdtek, de én időben megpattantam, ami miatt sajna ugrott a jó kis zsíros német meló. – Ennél a résznél a kezével és a szájával az orális szexet imitálta cinkosan mosolyogva.

– A lányokat szereted igazából?

– Néha. Attól függ. Téged mondjuk hazavinnélek – közölte rám kacsintva, amitől elnevettem magam.

– Bocs, a fiúkra bukom – feleltem.

– Mert még nem voltál velem, bébi – csattant fel kacéran, amitől újra kitört belőlem a nevetés.

– Amúgy voltál már letartóztatva?

– Aha. Párszor. Öt hónapig ültem egyszer egyhuzamban. Na, az geci szar volt.

– Miért ültél?

– Garázdaság.

Amikor a szekeret áthelyezték a Széll Kálmánról a Fő térre (a problémás közeg elijesztette a vásárlókat), nekem is mennem kellett, amit sajnáltam, mert a Fő tér polgári környezete sokkal unalmasabb volt, mint a Széll Kálmán tér sűrű atmoszférája.

Miután felvettek, gondolkodás nélkül elvállaltam az összes hétköznapot, sőt, a szombati napokat is szerettem volna megkapni, de ezt a főnökség már nem tudta elintézni, mert másokat is foglalkoztatni kellett. De beugrósként olykor – ha valaki például lebetegedett – hétvégén is dolgoztam, nemcsak a Fő téren, hanem a Szabadság téri, a Kosztolányi téri és a Jászai Mari téri szekereken is.

Szerettem ezeket a napokat, leginkább a változatosság miatt. Főleg a Jászai Mari teret csíptem, amely a Széll Kálmánhoz hasonlóan izgalmas szociális közeg volt.

A munkára azonban – mindegy, hol voltam – sehol sem volt panaszom. Sokkal, de sokkal jobban szerettem, mint a középiskolát, nemcsak azért, mert imádtam könyvekkel foglalatoskodni, hanem mert itt egyedül dolgozhattam. A főnökség se nagyon jött ki a szekerekhez, mindössze négyszer találkoztam velük a három hónapom alatt. Nem volt tehát egy állandó közösség, ahonnan módszeresen kilóghattam volna, mint a gimiben. Néha azért fantáziáltam arról, hogy milyen lenne egy kvázi rendes munkahelyen dolgozni, ahol van vécé, négy fal, légkondi vagy éppen (és legfőképpen) fűtés (eléggé tartottam a téli időszaktól), de az „ugyanazokkal az emberekkel együtt lenni nap mint nap” gondolata elképesztően kényelmetlen érzéseket hívott elő, az emlékek sötét oldalát, amitől csak még jobban becsültem a szekeres munkát. Itt mindössze a váltással találkoztam a műszakom végén, akinek hipp-hopp átadtam a terepet, és már mentem is haza. Vagy jobb esetben Klárához.

De aznap még messze volt a hazamenetel.

Épp csak nekiálltam a pakolásnak, amikor egy (nagyjából heti rendszerességgel felbukkanó) középkorú, vékony testalkatú, ideges arcú, ballonkabátos férfi lépett oda hozzám egy nagyobb történelmi atlasszal a kezében, amely a második világháború stratégiai manővereit tartalmazta.

– Hagyja! – legyintett a férfi, amikor a nyugtatömböt kerestem.

A vevők gyakorta közölték, hogy a tranzakcióról nem kérnek nyugtát, ami egyrészt a türelmetlenségükből fakadt, mivel „hosszú” másodpercekig tartott, míg kitöltöttem egy ilyet, másrészt – ami talán a döntő motiváció volt – úgy gondolták, hogy a pénzt akár zsebre is rakhatnám, amely idea leginkább az adózás mértéke és az átlagpolgár keresete közötti szakadék miatt alakult ki bennük.

Én azonban sosem hagytam magam rábeszélni. Addig nem adtam oda a könyvet, amíg a nyugtát ki nem töltöttem, és bele nem csempésztem a megvásárolt portéka lapjai közé. Persze valóban könnyedén rakhattam volna el a pénzt, hiszen a szekereken csak készpénzzel lehetett fizetni, és a könyvekről nem volt katalógus. Ám ilyen piti bűntettre sosem lettem volna képes, a legkevésbé pedig ennél a cégnél, ahol mindig nagyon jól bántak velem és a többi alkalmazottal is, így a főnökséget sem akartam bajba sodorni ilyen bagatell dologgal. A munka nem fizetett rosszul, főleg ahhoz képest, hogy még érettségi sem kellett hozzá, ráadásul a világon semmit nem segített volna rajtam az a napi pár száz vagy pár ezer forint plusz. A családom jó anyagi helyzetben volt, nem a pénz jelentette a problémát.

Azonban messze nem a nyugtát visszautasító vevőkkel volt a legnagyobb bajom, nem is az unalmas monologizálókkal vagy az elégedetlenkedőkkel, akik a szememre hányták, miért nem ismerem ezt vagy azt a könyvet. Sokkal inkább a kéretlen, túlzottan magabiztos (vagy pont bizonytalan) udvarlókkal, akik módszeresen mentek az agyamra, olykor igencsak kínos pillanatokat szerezve.

Egészen visszataszítónak találtam az egyik ilyen korai esetet, amit egy hatvan év körüli, jó megjelenésű, elegáns férfi idézett elő, akiről hamar kiderült, hogy pszichológusként dolgozik. A férfi előszeretettel anekdotázott a magyar és európai ember pszichés problémáiról, amit egy ideig érdeklődve hallgattam, hiszen a családomnak köszönhetően ismertem egészen szélsőséges eseteket. Azonban a férfi másnap virágot hozott, és vacsorára invitált, amitől nevethetnékem támadt, ő pedig ezzel nem törődve egyre inkább próbálta kierőszakolni a randevút. Amikor eluntam, közöltem, hogy ha még egyszer meglátom a szekér közelében, rendőrt hívok. Erre a férfi ingerülten távozott, és szerencsére sosem tért vissza.

A hasonlóan kellemetlen udvarlók között volt egy huszonéves gépészmérnök-hallgató is, aki sokkal finomabban indított. Eleinte ritkán, de rendszeresen látogatta a szekeret, és bár mindig vett egy csomó könyvet, állandóan szóval tartott, egyre többet utalva arra, hogy milyen nehéz rendes lányt találni manapság, vagy hogy az egyetem mellett mennyire nincs idő ismerkedni és komoly kapcsolatot kialakítani. Nekem amúgy sem fordult meg a fejemben az efféle komolykodós ismerkedés, de ha mégis lett volna hozzá kedvem, akkor sem ezt a fiút választottam volna, akivel a világon semmi közös pontunk nem volt. Nem is értettem, miért pont engem pécézett ki magának. Egyszer aztán elegem lett, és megmondtam neki kerek perec, hogy ha akar valamit, jobb, ha elfelejti, mert én a legkevésbé sem szeretnék párkapcsolatot, főleg vele nem, aminek látványos sértődés lett a vége, továbbá egy hosszú és rendkívül kínos beszélgetés. De legalább ő sem bukkant fel többet.

Szerencsére az idő nagy részében hagytak figyelni a feladataimra, amelyek oroszlánrésze az első három órára esett, amikor az újonnan érkezett könyveket elhelyeztem a polcokon, rendet raktam kívül-belül, és ha az időm engedte, még takarítottam is.

Ahogy általában, aznap is nagyjából tizenegyre végeztem a pakolással, ami után kisöpörtem a szekér belsejét, aztán körbefotóztam a katonás rendben lévő könyvespolcokat, mely fotókat kötelező jelleggel szintén feltöltöttem a már említett csoportba, ezzel prezentálva, hogy halad a napi munka. Majd pihenésképpen egy kávé és cigaretta következett. Onnantól már csak a vevőkkel kellett foglalkoznom, illetve újra meg újra elrendeznem és feltöltenem a polcokat, ami folyamatos, de kényelmes elfoglaltságot jelentett.

A feltöltésekre a főnökség éppen aktív tagja olykor egy-egy lájkkal reagált, az én esetemben pedig szinte mindig, köszönhetően a rendnek és átláthatóságnak, amire nagyon ügyeltem, és amire ők is folyton buzdították a dolgozókat (több-kevesebb sikerrel). Nálam nem kellett sok buzdítás, örültem, ha valamiben a maximumot nyújthattam, és motivált a napi lájk is, sőt, sokszor egy-egy komment, melynek lényege az volt, hogy köszönik a precíz munkát, ami extra jó érzéssel töltött el, és amitől csak még lelkesebben végeztem a feladatomat.

„Gyönyörű a rend, köszönjük” – írta Ágota, a cég egyik tulajdonosa aznap is.

Szeptember volt, a nyár utolsó jótékony napsugaraival borította be a környéket, a rendkívül kellemes idő pedig a szokottnál is több vásárlót csalogatott elő.

Volt köztük bőven visszatérő vendég: közeli lakos, megszállott gyűjtő, viszonteladó.

Akadtak szép számmal olyanok is – főleg az idősebb korosztályból –, akiknek nem volt senkijük, és csak azért fordultak meg itt, hogy velem vagy más eladóval beszélgessenek. Ha az időm engedte, szívesen hallgattam a történeteiket, mert én aztán tudtam, milyen magányosnak lenni.

Az emberek döntő többségét persze a könyvek vonzották, amelyekből a legkelendőbbek a szórakoztató részlegen foglaltak helyet. Népszerűségben a krimit és a szerelmes ponyvát semmi sem verhette.

Leharcolt családanyák kutattak gyermekeik számára általános vagy középiskolai kötelező irodalom után.

Sokan keresték a Bibliát, még többen Horváth Ilona-szakácskönyveket.

A nyelvkönyvek szerelmesei is sokszor megtalálták itt a számításukat. Volt, aki angolul vagy németül akart tanulni, volt, aki szláv szótárakat gyűjtött, de volt olyan is, aki japán nyelvkönyvet, svéd verseket vagy éppen eszperantóra fordított magyar irodalmat keresett.

Néha őszintén meg tudtam lepődni a vásárlók igényein.

Amikor kicsit kiürült a környék, megettem az otthonról hozott szendvicseket, és vettem egy újabb kávét.

Aztán összeszedtem minden erőmet, és írtam Klárának, hogy nem lenne-e kedve aznap találkozni.

Amikor végeztem a következő kávé-cigivel, folytattam a polcok elrendezését.

„Aaa, de jó lenne, de bocsi, muszáj tanulnom ma meg holnap. Pénteken meg apával megyünk a nagyiékhoz. Szombat, bébi, az a mi napunk!!!”

Jött a válasz nem sokkal rá, amitől részben megkönnyebbültem, hiszen így lett még időm felkészülni a családi helyzetbeszámolóra, de kicsit el is szomorodtam, mert szerettem volna túlesni rajta, és Klárával lógni. Nem az első eset volt, hogy a tanulás keresztbe tett a közös programunknak. Jobb volt, amikor Klára még nem járt fősulira, de hát mit tehettem?

„Rendben, persze. No worries!! Szombaton!!” – válaszoltam.

Fél három körül nekiálltam a napi adminisztrációnak. Leszámoltam a bevételt, kitöltöttem a szokásos űrlapokat, majd három órakor átadtam a terepet Domonkosnak, a másodéves joghallgatónak és amatőr színésznek, aki pár nappal azelőtt kéretlenül is elmesélte, milyen sokat vacillál azon, feladja-e a jogi pályát a színművészetért cserébe. A beszámolója végén, amelyben pro és kontra érvek rapszodikusan követték egymást, kérdő tekintettel nézett rám. Persze én már jó ideje nem tudtam az emberek hasonlóan piti problémáival azonosulni. Bárcsak nekem is az lett volna a legnagyobb gondom, hogy hova járjak egyetemre! Hasraütésszerűen közöltem vele, hogy ne hagyja ott a jogot, mert az biztosabb, és még egy mosolyt is sikerült kicsikarnom magamból, ami komoly erőfeszítésnek számított.

Aznap is kapásból belekezdett valami hasonlóba, de mielőtt jobban belemerülhetett volna, közöltem, hogy már várnak otthon, jönnek a nagyszülők vendégségbe, vagy valami hasonlót füllentettem, és sietősen elindultam.

Hazafelé a csordultig telt HÉV-en szerencsére azonnal találtam ülőhelyet, betettem a fülhallgatómat, zenét választottam, és fáradtságomat meg sem próbálva leküzdeni, a koszos ablaknak döntve fejemet, egyből elaludtam.

– Ha még egyszer meglátom a Nyugatinál, szétbaszom a pofáját! – ébresztett fel egy utas velem szemben, egyenesen belekiabálva az arcomba. – Megmondtam neki, hogy többet ne jöjjön a közelembe! – rikkantotta el magát újra, miközben a HÉV csikorogva fékezni kezdett Aquincumnál.

Lejjebb halkítottam a zenét – aktuális kedvenc albumom kedvenc trackjét (Massive Attack, Heligoland – Splitting the Atom) –, és gyorsan, de alaposan szemügyre vettem a hangoskodót.

Kíváncsiságom hamar megmozdult, mert ahogy teltek az évek, egyre inkább vonzódtam a Bukowski-féle életmódhoz. Azt hiszem, a szabadság és a szobafalakon túli világ szélsőségei miatt volt ez így, amelyekből nekem az elmúlt években egy egészen nagy kontraszt jutott.

A negyvenes, leharcolt férfi frizurája és ruhája a kilencvenes évekbeli diszkókultúrát tükrözte, mely tudatosság szakadt, ápolatlan megjelenéssel keveredett. Felnyírt, zselés haja, rojtos farmerje, fekete, magas talpú, fémcsatos cipője egy változással teli kor ócska tükre volt. Bőrkabátja zászlóként lobogott csontsovány testén, a nyakán kirajzolódó nonfiguratív tetoválás – ami silány munkának tűnt – már halvány volt és kopott. A fakó arcát borító hajszálerek és sárgásvörösen rikító szeme arról árulkodtak, hogy az alkoholizálást nem aznap kezdte. Az irigység hulláma söpört végig rajtam, ahogy elképzeltem az emberi roncs kalandokkal teli fiatalságát.

– Hogy baszódna meg az ilyen, de tiszta erőből!

„Bocsássatok meg, és nektek is megbocsáttatik” – jutott eszembe a passzus, amit anya mondott bele aznap éjjel a sűrű sötétségbe, megtörve a végtelen csendet, amiben még jó ideig ültünk Emese ágyánál, várva, hogy húgom megnyugodjon, és visszaaludjon.

– Adtam neki cigit, adtam neki bort, még pénzt is, baszki, és ez a hála? Hogy fenyeget engem? – kiabált tovább az utas, hangerejével kompenzálva artikulálatlanságát. Ekkor már nem hozzám beszélt, hanem a mellette ülő fekete ruhás, rózsaszín hajú, sokpiercinges nőhöz, akinek külleme – kontrasztban a férfiéval – végletekig ápolt és igényes volt: vasalt haj, tökéletes smink, ragyogóan tiszta ruha. A nő láthatóan zavarba jött a hozzá irányzott beszédtől, azonban miután a részeg egy újabb, hosszabb monológját is sikeresen ignorálta, a férfi kissé sértetten nézett körül új „beszélgetőtársat” keresve. Bár tulajdonképpen szórakoztatott a jelenet, amikor vizenyős tekintete megint találkozott az enyémmel, hirtelen leszegtem a fejemet, és a telefonomra meredtem.

„Melegebb volt az Antarktiszon, mint Magyarországon” – rajzolódtak ki a hír fenyegetően vastagon szedett, hipnotikus betűi, amikor a böngészőben egy természetvédő csoport oldalára kattintottam.

„A mért eredmények alapján hazánkban a legmagasabb hőmérséklet 14 Celsius-fok volt, az Esperanza telepen viszont 17,5. Az adatot nemrég megerősítette a Meteorológiai Világszervezet, így ez az új melegrekord az Antarktiszon, megdöntve az addigi 15 fokos csúcsot, amit negyvenkét éve, 1974-ben mértek a Vanda állomáson.”

– Szétbaszom a fejét! – kiabálta újra a férfi, most már magából kikelve.

A cikk után a kommentszekcióra kattintottam.

„Amikor itt a klímakatasztrófa a nyakunkon, le kell szokni a megszokottról, a környezetszennyező autók helyett biciklivel kell járni. Pesten egy ember, egy autó. Felháborító!” – írta intelmeit az első kommentelő.

„Persze, hogy üssön el a kocsi. Nincsenek rendes bicikliutak.”

„Két gyerekem van, nem fogom őket biciklivel vinni iskolába.”

„Sajnos nem a kisember tehet róla, hanem a felső 1%.”

„Ők is, de mindenki tudna környezettudatosabban élni. Nem kell annyi húst enni, meg tejterméket.”

„Nézem a profilod, Borika, a vegánoknak miért kell mindig a másik orra alá dörgölni, hogy vegánok? Egyed csak a salátádat, te liberális hulladék, én maradok a csirkepaprikásnál meg a marhapörinél.”

„Te szerencsétlen idióta, pont az ilyenek miatt tart itt a világ.”

Szerettem a kommenteket. Őszinték voltak, még ha álarc mögé bújva is. Nem kellett jópofizni, rendesen viselkedni vagy álságoskodni. A hozzászólások az emberek valódi lelkiállapotát és személyiségét tükrözték. Szabadon írhattál, amit akartál, következmények nélkül.

„Szaaaabaaaadsááááág!!” – kiáltotta William Wallace (Mel Gibson) A rettenthetetlen című film végén, bár ő valószínűleg valami másra gondolt.

Közben egy újabb szövegcunami indult el a részeg utastól, aki immár hangnemet váltva, kedélyesen próbált csevegni akárkivel.

Még negyedórát zötykölődtem, miközben próbáltam nem elaludni (az utas is elhallgatott addigra), de éreztem, hogy egyre nagyobbakat pislogok, és amikor már majdnem a célállomásnál voltam, ismét elnyomott az álom. A hangosbemondó ébresztett fel: Békásmegyer megálló. Az utolsó pillanatban pattantam le a HÉV-ről, igyekezve kikerülni az utast, aki már a szatyrából előhalászott kannás borral múlatta az idejét.

A közeli iskolából szabadult bimbózó emberi lények zsibongták végig a hazavezető ötperces gyalogutamat. A nap beragyogta a fák tarka színeibe öltözött környéket, miközben a távolban szürke felhők gyülekeztek álmosan. Focizó gyerekek az út porában, flaszteren gengelő tizenévesek cigifüstbe burkolóztak. Egy felém pattogó labdát visszarúgtam pár srácnak, akik bárminemű reakció nélkül fociztak tovább.

A kertvárosban leginkább családos középosztálybeliek laktak.

Nem volt itt semmi flanc, de minden ház, udvar, kert viszonylag ápolt, gondozott volt.

A családommal egy százhuszonnyolc négyzetméteres, egyszintes, otthonos házban laktam, amelynek fehér falai és sötétbarna, vaskos fa ablakkeretei voltak. A szüleim nem sokkal Emese születése után vették, részben apa családi örökségéből, részben a spórolt pénzükből. Kapásból beleszerettünk az új otthonba, főleg a szűkös, belvárosi, bérelt garzon után.

A kertünk régebben színekkel volt tele, mert anya sokféle zöldséget termesztett, illetve volt egy csodaszép virágágyás is, amit féltve óvott és gondozott, ám ezeknek már a nyoma sem látszott, a gaz benőtt mindent. Anya már csak a ház belsejéről gondoskodott, ahonnan a húgom sosem tette ki a lábát.

A kerítés kapucsengője felett négyünk neve születési időrendben állt: Váry Tamás, Váryné Illyés Márta, Váry Anna Katalin és Váry Emese Júlia.

– Sziasztok! – kiabáltam, amikor benyitottam a sötétbarnára lakkozott bejárati ajtón. Felelet azonban nem jött.

Az előszobában ledobtam a cipőmet, majd a tágas és világos konyhába mentem, melynek egyszerre modern és rusztikus stílusa anya esztétikai érzékét dicsérte.

A levegőben terjengő illattól összefutott a nyál a számban, de fáradtságom az éhségemen is túlmutatott, ezért nekiálltam kávét főzni. Mindenkinek megvolt a kedvenc bögréje. Az enyémen, amit a szüleim vettek úgy tíz éve Mexikóban, Tapsi Hapsi vigyorgott sombreróban, két füstölgő csövű revolverrel a kezében.

Bögrémmel a nappaliba botorkáltam, ahol zománckék tapéta virított. A bútorok ugyanazon szín sötétebb árnyalatait viselték. Kanapé, fotel, dohányzóasztal. Tévé és rádió. Energiatakarékos LED-lámpa a mennyezeten. Egy óriási könyvszekrény tele könyvekkel: film, fotó, esztétika, irodalom és útikönyvek tarka halmaza.

Rend és tisztaság.

A falakon üvegkeretes fényképek, melyeken messzi tájak voltak láthatóak anya prezentálásában: húsz évnyi fényképezés azon termései, amelyek szüleim szerint kellően feldobnak egy nappalit. Volt naplementében, madártávlatból lekapott templom, vadregényes erdő, amelynek lombkoronáján keresztül csíkokban szűrődött át a fény, hosszan exponált londoni utcafotó elmosódott szellemalakokról, akik sietősen igyekeznek a dolgukra, valamint egy fekete-fehér, erősen kontrasztos tengerparti kép, ahol az emberek sötét tónusú, éles sziluettje rajzolódott ki a hófehér homokon. Nem feltétlenül ezek voltak anya legjobbjai, de például azt a képet, melyen egy bús képű koldus éppen a földről vesz fel valamit – vélhetően csikket –, miközben egy fiatal pár szerelmesen és önfeledten ölelkezik mellette, a szüleim nehezen tudták volna elképzelni a nappaliban, pedig a fotó amúgy több magyar és külföldi magazinba is bekerült, illetve egy rangos nemzetközi pályázaton első helyezést ért el, két másik versenyen pedig második és harmadik díjat kapott.

Anya piszok jó fotós volt. A Képzőművészetin tanult, ahol a tanárai hamar felfigyeltek rá érzékeny, szociográf képei miatt. Szakmaválasztása nem kis mértékben volt köszönhető az utazásra, csavargásra való hajlamának.

Amikor a képek melletti hússzor tizenkét centis keresztre tévedt a szemem, eltöprengtem, hogy vajon hol tartana most a karrierje, ha nem változott volna meg minden azon a bizonyos augusztus tizennegyedikei napon.

A kereszt alatt egy szöveg is állt, kézzel hímezve:

„Ne ítéljetek, és nem ítéltettek. Ne kárhoztassatok, és nem lesz kárhoztatásotok. Lukács 6:37.” Ezek a „díszek” Emese eltűnését követően kerültek ki a falra. Anya vallásossága idővel egyre nagyobb teret foglalt el… mindenki életében.

A nappaliból nyílt anya és apa hálója, mellette Emese szobája. Az enyém az előszoba elején volt, távolabb a többitől. A háznak volt egy hátsó bejárata és verandája is, melynek akácfából készült kerti asztalánál anya és Emese ültek egymás mellett, egy könyvbe temetkezve.

– Szia, Anna! – köszönt rám anya, felnézve a könyvből. Fáradt tekintete és kissé erőltetett mosolya árulkodó volt: ő sem aludt sokat az éjjel.

– Sziasztok! Mit tanultok? – kérdeztem, letelepedve velük szemben.

– Irodalmat… tanultunk – felelte, megnyomva az utolsó szót, azzal becsukta a hatodik osztályosoknak szóló tankönyvet –, de igazából mára elég is volt.

Gyöngéden megsimogatta húgom arcát.

Emese tizenhárom éves volt. Szőke, hullámos és dús haja a háta közepéig ért, kerek, pirospozsgás arca egészségtől ragyogott.

„Milyen nyugodt” – tűnődtem. Micsoda kontraszt ez az éjszakával: a rémült tekintet, a félelemtől eltorzult arc, a sikolyok, a kapálózás.

– Szia, Emese! – köszöntem újra, halkan, a tekintetét keresve.

Ekkor nézett rám először, mióta hazaértem. Kék szeme pont olyan volt, mint anyáé és az enyém, leszámítva, hogy nem tükröződött benne semmi. Apának is kék szeme volt, de neki enyhén szürkés árnyalatú, nem olyan világító, mint anyának. Nemcsak a különleges szemszínt örököltük tőle, hanem az éleslátás genetikáját is. Egyikünknek sem kellett soha szemüveg, apával ellentétben, akinek mínusz ötös, illetve négy és fél dioptriás lencsékre volt szüksége. Amikor Emese még jól volt, néha játékból felvettük apa fémkeretes, kerek szemüvegét (nagyokat nevetve, mert viccesen állt rajtunk a férfikeret), de pillanatok alatt beleszédültünk a látványba. Egyszer megpróbáltam végigmenni így az előszobán, de a lábam beakadt az állófogasba, és hasra estem.

Elhessegettem a kedves közös emléket, és Emese arcát kezdtem fürkészni, magam sem tudtam, miért, hiszen nem vártam érdemi reakciót, bár olykor még rám tört a vágy, hogy szóra bírjam húgomat vagy kiolvassak valamit a tekintetéből. Hosszú ideig figyeltem ilyenkor az arcát, miközben ő elveszett a kedvenc videojátékában, valami sorozatban vagy épp a semmiben.

Anyára néztem, aki közben összepakolta a tanszereket. Csendben szemléltem a vékony, de erős testalkatú nőt, aki még most is, majdnem ötvenévesen, olyan rugalmasan mozgott, mint egy húszéves. Világosbarna, rövid, de rendkívül sűrű, vastag szálú haja helyenként igencsak őszült már. Sokéves, szürke otthonkája foltos volt és kopott, de még bírta a strapát, akárcsak anya, bár ahogy a ruha, ő is megfakult az évek alatt. A hangja is más lett. Régen harsány volt és beszédes, aztán mintha szavai Emeséhez idomultak volna, egyre halkabb és szűkszavúbb lett. Már csak tőmondatokban beszélt, alig hallhatóan.

Apa is elhalványodott, csak másképp. Ő olyan volt, mint a ház szelleme: szinte csak aludni járt haza, néha még azt sem. Hervasztóan keveset volt otthon. Olykor csak nyomokból lehetett következtetni, hogy egyáltalán még velünk lakik: egy-egy mosatlan kávéscsésze az étkezőasztalon, gyűrött férfipulóver a nappali kanapéján, hajnalban vagy az éj közepén beszűrődő hangfoszlányok.

Emese minden előjel nélkül kelt fel a helyéről, és ment be a szobájába.

– Minden oké volt ma? – kérdeztem anyától, finoman utalva az éjszakai rohamra.

– Igen – felelte kurtán. – Történelmeztek egy kicsit ma? – váltott témát, minden átmenet nélkül.

– Persze, csak hadd pihenjek egy keveset – feleltem nyújtózkodva.

– Pihenj, drágám, nyugodtan. Nem sürgős.

– Rendben – közöltem, azzal felálltam, és kimentem a konyhába.

Anya velem tartott.

– Kávét? – kérdeztem, mert egy újabb adagot készültem csinálni.

– Nem kérek.

Miután lefőtt, és felöntöttem némi zabtejjel, nekiálltam megmelegíteni a tűzhelyen álló lábasban a még langyos karfiollevest.

Amikor kellően átmelegedett, kiszedtem az ételt, és leültem az étkezőasztalhoz. Az idő hűvösebbre fordult, a napsugarak pár kócos felhőbe burkolóztak. A hozzám közelebb eső ablakon meredtem kifelé, és az eget kezdtem bűvölni, hogy másnap is oly tiszta idő legyen, mint aznap, legalábbis amíg dolgozom, mivel ha esett, akkor vagy ki sem nyitottunk, vagy egész nap zsonglőrködhettem, hogy ne ázzanak meg a könyvek. Az sem érdekelt, ha a váltásnak már a legnagyobb zivatarokban kell dolgoznia, csak nekem legyenek napsütötte óráim. Tudtam, hogy önző gondolat, de nem érdekelt. Biztos voltam benne, hogy a szenvedéseim mértéke miatt kívánhatok ilyet.

– Mi volt ma a suliban?

Anya kérdése váratlanul jött, mint a villámcsapás.

– Tessék? – kérdeztem vissza, mint aki nem hallotta, próbálva időt nyerni.

– Mi volt a suliban? – ismételte jobban tagolva.

– Ja. Semmi extra – feleltem megint némi habozás után, mintha épp végiggondolnám a napot. – Neked vannak ma még tanítványaid? – igyekeztem esetlenül témát váltani.

– Persze, hogy vannak – válaszolta értetlenkedve, hiszen a válasz nyilvánvaló volt, mivel a magánórák közép- és főiskolásoknak délután voltak esedékesek. – Lacika az angol középfokújával, istenem, az a gyerek…, meg két új egyetemista lány német szakmaival.

Anya online oktatott angolt és németet. Erre cserélte a fotós karrierjét, hogy mindig Emesével lehessen. Mindkét nyelven remekül beszélt. Angliában egy évet töltött rögtön az érettségi után, Németországba pedig szintén kiment egy hosszabb időre az egyetemi évek alatt. De a felsőfokú nyelvismeret leginkább anya szorgalmának volt köszönhető.

– És milyen óráid voltak? – folytatta a kényelmetlen témát, szerencsére inkább csevegő, mintsem gyanakvó hangnemben.

– Makroökonómia – közöltem egy újabb hatásszünet után, úgy téve, mintha alaposabban meg akarnám rágni az adott falatot, lenyelni és csak aztán felelni.

Eléggé meglepett anya érdeklődése. Az elmúlt években csak egészen ritkán szentelt figyelmet tanulmányaimnak, akkor is csak a nagyobb mérföldköveknél, mint például a felvételinél (amit amúgy szinte hibátlanul teljesítettem), illetve a beiratkozásnál (ami viszont már csak fiktíven történt meg).

„Csak nem sejt valamit?” – tűnődtem. „Nemrég kezdődött a tanév, nem bukhattam le ilyen hamar.”

– Más nem?

– De. Volt még marketing alapismeretek is – vágtam rá túl hirtelen. Anya egy pillanatra megállt.

– Nem az volt tegnap is?

– De. Illetve ma volt a tegnapi helyett. Azaz a jövő heti helyett, mert a tanárok cseréltek. Mindegy, bonyolult – hebegtem, miközben a szemem sarkából figyeltem a reakcióját.

Eszembe jutott, hogy össze kéne állítanom egy fiktív órarendet, ha nem akarok totál belezavarodni a részletekbe. Illetve az is, hogy egy-két délutáni műszakot is kérnem kell, hogy ne legyen feltűnő a távozásom minden reggel negyed hétkor. Szerencsére a Corvinus épülete a belvárosban volt, ami indokolttá tette a korai indulást, de hosszú távon így is problematikusnak tűnt, főleg, ha anyára most jött rá a monitorozás. Furcsa, hogy mennyire vágytam az efféle figyelemre már évek óta, most pedig, hogy megkaptam, a legkevésbé sem esett jól.

Amikor nyáron megjött a felvételi értesítő, már biztos voltam benne, hogy szkippelni fogom a sulit. Képtelenségnek éreztem, hogy megint iskolába járjak és egy közösség tagja legyek, pontosabban valami periférián tengődő, furcsa eleme. Ráadásul semmi kedvem nem volt a közgazdaságtanhoz, igaz, fogalmam sem volt róla, mi máshoz lenne. Abban viszont egészen biztos voltam, hogy a legkevésbé sem szeretném tetézni a családi bajokat, vagy esetleg a kelleténél több időt tölteni otthon, így maradtam a mesémnél és a szekeres munkánál.

Ahogy az eső szemerkélni kezdett, egyre sűrűbben pattogtak apró vízcseppek az ablakra.

– Amúgy szombaton Kláránál alszom – vetettem fel a dolgot.

– Rendben. Ő jól van?

– Aha, persze.

Anya halványan rám mosolygott (hervasztóan halványan), majd egy nagy bögre zöld teával a kezében csendben bevonult a szobájába dolgozni.

Miután végeztem az ebéddel, én is a szobámba zárkóztam. Lefeküdtem az ágyamra, és sírtam. De csak halkan és gyorsan. Aztán nyugalmat erőltettem magamra, felültem az ágyban, és elővettem a telefonomat.

GenZ, az applikáció-generáció, kétség sem férhet hozzá.

Klímaváltozás – ütöttem be a szót a keresőbe, azaz pontosabban csak a „kl” betűket, mert már dobta is ki a keresési előzményeimet.

Ez a fogalom volt az én elsődleges menedékem.

Először is, objektíven ítélve, biztos voltam benne, hogy az emberiség legfontosabb és legégetőbb feladata a bolygónk természeti rendbetétele lenne, azaz megállítani a jól ismert kérdés- és problémaköröket: a biodiverzitás csökkenését, a műanyag-felhasználás és az üvegházhatású gázok kibocsátásának növekedését.

Azonban minél több cikket és könyvet olvastam a témáról, hallgattam podcastokat vagy néztem videókat, annál biztosabb voltam benne, hogy ezt a harcot már elvesztettük. Ezzel kapcsolatban pedig valami bizarr örömöt éreztem: ha így haladunk tovább, akkor pár évtized, és mindenki hozzám hasonlóan fog szenvedni. Nem lesznek boldog baráti társaságok, akik együtt nyaralnak a Balatonon, Horvátországban, Görögországban, Mallorcán vagy más vízparti, hegyvidéki helyeken, illetve bográcsoznak, iszogatnak, síelnek, strandolnak, élvezve a (hozzám képest) gondtalan életet. Mindenki az ivóvízért és az élelemért fog küzdeni, a felforrósodó levegő vagy éppen a fagy elől menekülni, azaz a túlélésért harcolni. Az élet igazságosabb lesz, egyenlőbb. Nem éreztem jogtalannak az örömömet. Én nem tettem semmit ehhez, sőt, a bolygó pusztulásával kapcsolatos vágyaim ellenére a végletekig környezettudatosan éltem: alig fogyasztottam húst vagy tejterméket, szelektíven gyűjtöttem a hulladékot, amit amúgy is alig termeltem (sőt, alig termeltünk családilag), illetve biciklivel vagy tömegközlekedéssel mentem szinte mindenhova. De talán pont emiatt engedtem meg magamnak, hogy legbelül utat adjak az összeomló civilizáció képének.

Efféle ellentmondásos érzésekkel kattintottam egy podcastra, ami a fennmaradt édesvízkészlet feléléséről szólt. A szakértő hosszan ecsetelte, hogy a Föld mely térségeiben fog szerinte hamarosan elképesztő sebességgel fokozódni a probléma, és milyen kaotikus társadalmi változásokkal jár majd.

„A Föld vízkészleteinek csupán 2%-a iható és öntözésre alkalmas édesvíz. Nemsokára hat emberből egynek nem jut tiszta ivóvíz. A vízhiányos országok lakossága 2030-ra az ezredfordulón mért közel félmilliárdról hárommilliárdra nőhet, ami Afrikát és Dél-Ázsiát érinti elsősorban.”

Azonban bármilyen érdekes is volt a beszámoló, a sokadik kávé ellenére is fokozatosan kezdtem elálmosodni. Leállítottam a podcastot, és beraktam a Massive Attack Heligoland című lemezének a Pray for Rain című nyitódalát, majd eldőltem az ágyon, becsuktam a szememet, és próbáltam elképzelni az üvegházhatás okozta globális felfordulást, a káoszba forduló apokaliptikus világot.

„In deepest hollow of our minds

A system failure left behind”

Vajon Emese hogy reagálna, ha kitörnének a harcok a megmaradt ivóvízért? Mit tennénk, hogyan boldogulnánk, ha menekülnünk kéne úgy, hogy a húgomat szinte lehetetlen kirobbantani a ház biztonságosnak vélt falai közül?

A nihili nyugalom kezdte kényeztetni elmémet, ahogy látomásomból lassan belecsúsztam egy álomba. Az idő felgyorsult, és évszázadok pörögtek le a szemem előtt, elmosva az addig ismert világot. Egy elsivatagosodott bolygó volt a végállomás. Egyedül bóklásztam a végtelen pusztaságban, euforikusan kóborolva a nap legsűrűbb piros és sárga színeibe öltözött, felperzselt idegen tájain, a szabadság és magány katartikus állapotába süppedve. Önfeledtségemet egy távolban kirajzolódó alak törte meg. Először megijedtem, de a kíváncsiság végül felülírta félelmemet. Úgy éreztem, az alak magyarázattal tud szolgálni mindenre. Elindultam felé, de ő menekülőre fogta, én pedig követtem, egyre gyorsabban futva utána. Lassan tudtam csak megközelíteni, de mielőtt sikerült volna elkapnom, felébredtem.

Enyhe hányingerem volt, de igyekeztem megnyugodni. Fogalmam sem volt, mennyit alhattam. A telefonomra pillantottam, és meglepetten láttam, hogy mindössze negyedórát. Próbáltam visszaaludni, de éreztem, hogy fáradtságom ellenére sem fog menni.

Kibotorkáltam a konyhába, csináltam még egy kávét, miközben már lassan koffeinmérgezéstől tartottam, de az enyhe nyomás a tarkómnál meggyőzött az újabb adag szükségességéről.

Kávéscsészémmel betántorogtam Emeséhez, és lehuppantam az ágyára.

Cigizhetnékem volt, de otthon nem mertem, pedig már majdnem huszonegy éves voltam.

Emese az íróasztalnál ült, és a The Sims második részével játszott, mint ahogy az ideje legnagyobb részében. A videojáték egy életszimulátor volt, meghatározott cél vagy konkrét vég nélkül, melyben a simeket (emberi karaktereket) kellett irányítani a dolgos mindennapokban, akik gyereket neveltek, dolgoztak, és akiknek hobbijaik, vágyaik, félelmeik és céljaik voltak, mint az embereknek a való életben. Pár éve, amikor Emese elkezdte a játékot, mi is próbáltunk anyával rácsatlakozni a poligonvilág történéseire, hátha azon keresztül sikerül kommunikálnunk Emesével, de egy év hiábavaló próbálkozás után feladtuk a harcot. Emese viszont továbbra is állandóan ezzel játszott, egyedül, single-player módban, napi tizenplusz órákat. Persze mi is csak találgathattunk: mivel nincs saját élete, így próbál teremteni magának egy mesterségeset. Ha valaki tizenhárom évesen sokat játszik, az még normális, de az már kevésbé, ha mást nem csinál. Persze, nem ez volt a legnagyobb bajunk.

Körbenéztem a szobában, és egy pillanatra meglegyintett a normalitás illúziója.

Álmodozás 2.0.

Minden olyan volt, mint bármely más tizenévesnél: ruhák egy kaotikus halomban, könyvek a könyvespolcon, videojáték a számítógépen, poszterek a falakon (igaz, hogy kedves, állatos képek, amelyek kissé gyermekdednek tűntek egy tizenhárom éves számára, de ezek még akkor kerültek fel, amikor Emese kicsi volt). Azonban a buborék egy képzeletbeli pukkanással szertefoszlott, ahogy szemem az íróasztalon lévő bébimonitorra tévedt. A készülék mindig be volt kapcsolva, hogy aki otthon van Emesével – leginkább anya –, mielőbb észrevegye, ha baj lenne. Aztán újra figyelni kezdtem, mi történik a képernyőn, bár hamar eluntam. A fiatal, vörös hajú női karakter felkelt a tágas, amerikai típusú, kertes házában, készített magának reggelit, evett, kávézott, majd autóba ült, és elindult a munkába, ahol az egyik kollégájával kezdett pletykálkodni. A szemem kezdett lassan lecsukódni.

– Hozd a törit! – szóltam beleásítva a mondat végébe. Megráztam magam, és felhörpintettem az utolsó korty kávémat. – A konyhában tanulunk, kint már hűvös van.

Emese megállt a kattintgatásban, elmentette a játékot, összeszedte a tanszereit, majd kiment az étkezőbe, én pedig követtem.

– Hol is tartottunk? – tettem fel a kérdést inkább magamnak, amikor leültem az étkezőasztalhoz, és kinyitottam a történelemkönyvet. – Ja, igen – sóhajtottam, és „A felvilágosodás kora” résznél megálltam a lapozgatásban.

Anyával felváltva tanítottuk Emesét. Apa is vállalta, hogy besegít, de erre sosem került sor. Azért csináltuk mindezt – legalábbis anya indoklása szerint –, ha egyszer a húgom újra egészséges lesz, le tudjon érettségizni. Micsoda hervasztó marhaság. Anya sosem adta fel, hogy Emese egy nap teljes életet éljen, én már igen. Akárhogy is, ennek a „tanulásnak” semmi értelme nem volt. Mondjuk, minek volt ebben a házban? Mert azon kívül, hogy felolvastuk, és legjobb tudásunk szerint elmagyaráztuk a tananyagot – amit ő vagy befogadott, vagy sem, de nyilvánvalóan inkább „sem” –, más nem történt. Feleltetni, dolgozatot íratni nem lehetett vele, mivel a kommunikáció szinte minden formáját már rég megtagadta. De mivel anyának nagyon fontos volt, hogy Emese „tanuljon”, így igyekeztem én is kivenni a részemet, hogy levegyek némi terhet a válláról.

Aznap nagyjából egy órát gyúrtuk (vagy inkább gyúrtam) a történelmet: felolvastam a könyvből, és jegyzeteket készítettem, miközben Emese hatalmas szemeivel hol rám meredt, hol a könyvre, hol csak a semmibe.

Amikor befejeztük, elindultam a szobám felé, de Emese leheletfinoman megérintette a kezemet, hideg ujjbegyeivel épp csak súrolva a kézfejemet, ami azt jelentette, hogy nem szeretne egyedül maradni. Az ehhez fogható pillanatok voltak a legaktívabb kommunikációs próbálkozásai, és ezek is lényegében erre az egyetlen üzenetre korlátozódtak.

Így hát bevittem a telefonomat a szobájába, letelepedtem az ágyára – miközben ő továbbra is csak játszott –, és begubózva olvasgattam egy darabig.

„A klímaváltozás komoly fenyegetést jelent az élelmezésbiztonságra, a gazdaság növekedésére és a természeti környezetre, amely már most visszafordíthatatlan károkat szenvedhetett el – áll az ENSZ Éghajlatváltozási Kormányközi Testületének (IPCC) jelentéstervezetében. A dokumentum szerint a hőhullámok, árvizek és a tengerszint emelkedése már most csökkenti a mezőgazdasági termelést, különösen az olyan alapvető élelmiszerek esetében, mint a búza és a kukorica. Az azonnali globális intézkedések elengedhetetlenek a fenntartható jövő érdekében.”

Aztán újra elnyomott az álom. Anyára ébredtem fel. Egy órát sikerült aludnom, de még mindig kába voltam.

Anya kezében egy bordó, bőrkötéses könyv volt, melyről első pillantásra látszott, hogy nem mai darab. A lapok szélei már kirojtosodtak, de még tartották magukat. Nagyapától kapta az érettségijére.

Menekülőre fogtam, de elkapott.

– Maradhatnál. Örülnénk – közölte szinte suttogva, persze többes számban, a hatás kedvéért. De hát mit tudhatja ő, mit akar Emese? Anyára azelőtt nem volt jellemző a manipulálás, de olykor, ha Emeséről volt szó, az utóbbi években ez is előfordult. Ha akartam, ha nem, a bűnbánat gyakorlásából nekem is ki kellett vennem a részemet. Pedig már egyáltalán nem akartam, főleg mivel ez az érzés alapból kijutott nekem is, bár messze nem olyan fokon, mint anyának, akinek személyiségét lassan, de biztosan felemésztette. Úristen, milyen sokat hallgattuk az önvádat, mint egy beakadt lemezt: „Miért nem figyeltem jobban?” Hiába győzködtük apával és a nagyszüleimmel, hogy nem ő volt a hibás, anya nem így érezte.

Erőltetetten elmosolyodtam, bólintottam, és visszaültem az ágyra, igyekezve nem olyan képet vágni, mint akinek a fogát húzzák. Sajnálatból, kötelességtudatból vagy nem is tudom, miért, maradtam.

Anya mellém telepedett, kinyitotta a könyvet, és a szeánsz kezdetét vette.

– Akkor a Lélek elvezette Jézust a pusztába, hogy megkísértse az ördög.

A már egészen hosszas alvás ellenére is nehezemre esett a következő egy órában ébren maradni és figyelmet tettetni, de minden erőmmel igyekeztem. Azonban nemcsak a fáradtsággal, hanem olykor nevetésrohamokkal is meg kellett küzdenem, mert a drámai bibliai történet közben a húgom rezzenéstelenül folytatta a játékot.

– Miután negyven nap és negyven éjjel böjtölt, végül megéhezett. Odajött hozzá a kísértő, és ezt mondta neki: „Ha Isten Fia vagy, mondd, hogy ezek a kövek legyenek kenyérré.”

A vörös hajú női karakter fánkot sütött, majd az elkészült édességet átvitte a szomszédba, a férfi NPC-nek.

– Nemcsak kenyérrel él az ember, hanem minden igével, amely az Isten szájából származik.

Az NPC-k jó étvággyal habzsoltak.

A felolvasás után bevonszoltam magamat a szobámba, és újra elbóbiskoltam.

Fél tizenegy volt, amikor apa hangjára keltem. A konyhában ültek anyával. Kitántorogtam hozzájuk. Apa kimerült volt és farkaséhes. Mindig sok munkát vállalt, és ahogy telt az idő, egyre többet. Aznap is tizenvalahány órát dolgozott.

Anyával köré telepedtünk a kései vacsorához. Apa magas volt, majdnem százkilencven centi, vékony, ötvenhárom éves. A haja már őszült, de még mindig sűrű volt és erős szálú, csak az elmúlt években enyhén feljebb húzódott a homlokánál.

Miközben evett, mesélt az aktuális projektjéről, ami egy német pénzügyi tanácsadó cég reklámfilmje volt. Egészen pontosan három azonos tematikájú reklámfilm, melyeknek ő volt a rendezője. Bár apa alapvetően dokumentumfilmes volt, már Emese eltűnése előtt is sok reklámfilmet vállalt anyagi megfontolásból. Így a művészi kiteljesedést lassan felváltotta a családi jólét fontossága.

Éppen a castingokat tartották az egyik színészügynökségnél, ami kezdett a kelleténél jobban elhúzódni, mert nem találtak három mellékszereplőt, az idő viszont szorította őket. A színészügynökség már hetek óta dolgozott, de az utóbbi napokban apa személyesen is csatlakozott hozzájuk, hogy mielőbb meglegyenek az adott karakterek, és el tudják kezdeni az egyeztetéseket, a mozgás- és ruhapróbákat. Mindent maga akart felügyelni, az előkészítések legelső fázisától a vágás legutolsó pillanatáig. Míg anya a vallásba, apa a munkamániába menekült. Neki ez jelentette a kiutat a családi valóságból. Miközben mesélt, egyre nagyobb szüneteket tartott, fáradtan dörzsölve szemét, anya pedig a részletekről faggatta, főleg olyan technikai dolgokról, amelyek a film fényképezésével voltak kapcsolatosak: milyen kamera, milyen objektív, milyen fények és lámpák, ki lesz az operatőr, a világosító, satöbbi.

A beszámoló valami olyasfajta melegséggel töltött el, amit már nagyon rég nem éreztem. Nem is emlékeztem, mikor voltunk utoljára így együtt, és hallottam a szüleimet érdemben beszélgetni. A nosztalgia szele suhintott meg egy röpke pillanatra. Persze a beszélgetés sokkal formálisabb volt, mint évekkel ezelőtt, mégis nagyon tudtam becsülni ezt a családi együttlét-foszlányt. Hogy széthullóban volt-e a házasságuk, azt nehéz volt megmondani. Sokat töprengtem rajta, vajon le lehet-e élni így egy életet?

Miután apa megvacsorázott, és befejezte mondanivalóját, egy rövid időre bement Emeséhez, majd elment fürdeni, végül a hálójukba aludni. Anya követte, miután húgomat lefektette.

Én pedig a szobámban a Jericho című sorozatot kezdtem el nézni a laptopomon.

A történet a címadó amerikai kisváros lakóiról szól, akik szemtanúi lesznek, hogy az országban atomtöltetek robbannak fel, amitől megszűnik az áramszolgáltatás és minden kommunikációs lehetőség, így elszigetelődnek, és kénytelenek nomád körülmények között folytatni az életüket, miközben fogalmuk sincs, miért történt mindez.