Copyright © 2024, Sariah Wilson

All rights reserved.

Magyar fordítás © Weisz Böbe

© 2026, Dopamin Könyvkiadó, Budapest

Eredeti borítóterv © Elizabeth Turner Stokes

A borító magyarítását Egri Mátyás végezte

Borítófotó © Separisa, © Peratek, © Studio77 FX vector,
© Vasilius / Shutterstock

Felelős kiadó a Dopamin Könyvkiadó márka tulajdonosának,
az OTOMO Network Kft. ügyvezetője

Szerkesztette Zoltán Tamás

A szöveget gondozta Kótai Katalin

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6461-38-4

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Lex Copyright Office.

Az összes Reylo barátomnak, és mindenkinek,
aki imádja az ellenségekből szerelmesek toposzt.

Gyászt fogok hozni a sok szüzektől megfosztott asszonynak ismét,

akik a jogtalan-nászú hadvezér … istennő

megrablója miatt hosszan nyögve rendkívüli osztályrészre küldik

házasságuktól megfosztott leányaikat.

… Lokris … és a pyróni szurdokok

Ti az én becstelen nászom miatt

fizettek büntetést … istennőnek,

aki ezer esztendőn át a házasság nélküli

leányokat [sorsvetés] ítélete szerint öregkorukig táplálja.

Ezeknek, idegeneknek idegenben tisztesség nélküli szegényes sírját

a hullámverés homokja fogja mosni,

tagjaikat terméketlen növényekkel

ölelve egyben, midőn … tengerbe sodorja ki parazsát

az elpusztultnak …

Mások pedig éjidőn a megholtakkal egyenlőként érkeznek

Sithón … termőföldjeire,

az úttalan és titkos helyeken

pillogva körbe, míg be nem szaladnak [az istennő] épületeibe,

könyörgésekben térdelve … mint menyétek …

Az istennőnek ékítve söprik földjét,

és harmattal nedvesítik elviselhetetlen haragjától

a városbelieknek megmenekülvén. Mert minden íliosi férfi

a lányokat lesi, követ fogván két kezében,

vagy fekete kardpengét, vagy bikaölő

kemény bárdot, vagy … ágat,

vágyván jóllakatni gyilkosságra szomjazó kezét.

a nép pedig büntetlenül dicséri azt, aki megöli,

a szent törvénytől ösztökélve, a megvetett nemzetséget.

Lykophrón: Alexandra 1141–1173. sor.
Tzetzés magyarázataival.

Fordította, a jegyzeteket és az utószót írta Fehér Bence.
Máriabesnyő, Attraktor, 2017. – (Fontes historiaeantiquae 9.)

ELSŐ FEJEZET

Túlságosan élesen vettem be a kanyart, ezért majdnem megbotlottam a saját lábamban, és nekicsapódtam a kőfalnak. Fájdalom áradt szét a vállamban. A fogamat csikorgatva futottam tovább, egyre nehezebben véve a levegőt, a hátamon csorgott a veríték, a tunikám a testemre tapadt.

– Arra! – kiáltott mögöttem egy katona, amitől hirtelen feléledtem, megszállt az erő, és még gyorsabban rohantam előre.

Egy nyílvessző süvített el a fejem mellett, és majdnem levitte a fülemet.

Levegő után kaptam, de ellenálltam a késztetésnek, hogy megtorpanjak.

Ostoba leány, ne feledd, hogy a mozgó célpontot szinte lehetetlen eltalálni. A mentorom hangja visszhangzott a fejemben, emlékeztetve, hogy húzzam össze magam, és fussak, ahogy csak a lábam bírja.

Ekkor ismeretlen surrogó hang hallatszott, és a következő pillanatban hirtelen kiment alólam a lábam. Hangos páncélcsörömpölés közepette terültem el a földön. Akkorát estem, hogy a levegő is kiszökött a tüdőmből.

Csupán egy pillanatra szédültem meg, majd lenéztem. Egy bolát dobtak a bokám köré. Lekaptam a nehéz sisakot a fejemről, és lenyúltam, hogy meglazítsam a lábamra tekeredett kötelet.

A férfihangok egyre közeledtek.

Némán felnyögve tápászkodtam fel, és nekiiramodtam. Balra fordultam az útvesztőben, majd jobbra. Elvétettem az irányt, és hirtelen nem tudtam, merre vagyok. Elfogott a rémület, amitől még nehezebben gondolkodtam, alig tudtam összpontosítani, hogy élve ki tudjak jutni innen.

Egy lándzsa süvített el mellettem, átszakítva a tunikám alját, majd remegve becsapódott a földbe. Elfutottam mellette, majd ismét balra fordultam.

Még pár sarok, és elérem a templomot. A menedéket.

A légzésem egyre szakadozottabbá vált, ahogy zihálva kapkodtam a levegőt, erőt véve magamon, hogy az út hátralévő részében száguldjak. A végtagjaim lángoltak, a tüdőm tiltakozott, de nem álltam meg.

Újabb nyílvessző. Ez elkerült, de még így is éreztem a forró szelet, amit csapott, ahogy elröppent mellettem.

– Mindjárt elkapjuk! – kiáltotta egy férfi diadalmasan, és az ereimben folyóként zubogó rémület elárulta, hogy igaza van. Túl közel jártak. Vészesen közel.

Hallottam, ahogy a katonák kihúzzák kardjukat a hüvelyükből, és egyre fogy közöttünk a távolság.

Útelágazáshoz értem. Jobbra vagy balra? Nem emlékeztem.

Nem volt időm töprengeni, ezért jobbra indultam tovább.

Két sarokkal később rájöttem, hogy végzetes hibát követtem el. Ez a járat zsákutcában végződött. Kőfal magasodott előttem. Kétségbeesett dühömben ököllel rácsaptam.

Csapdába kerültem.

Tucatnyi katona gyűlt össze mögöttem, és nekem szegezték a fegyvereiket. Előkaptam a tőrömet, de tudtam, hogy úgysem tudnám átverekedni magam közöttük. Talán ha kevesebben lennének, akkor lenne némi esélyem.

– Elkaptunk! – rikkantotta a legelöl álló férfi vidáman.

– Még nem! – sziszegtem.

Ekkor tőrrel a kezében előrelépett, de elkaptam a csuklóját, és addig csavartam, míg elejtette a fegyvert. Durván az arcába könyököltem, majd nekilöktem a mögötte álló társának.

Jobbról valaki rám vetette magát, de kitértem lendülő botja elől, és kihasználva a lendületét, kilöktem az egyensúlyából.

Karok fogtak át, erővel megragadtak a derekamnál fogva, és felemeltek. A katona legnagyobb döbbenetére teljesen elernyedt a testem, és lezuhantam a földre. Ez volt a lehető legrosszabb védekezőpóz, de nem maradt más választásom. Elkaptam támadóm térdhajlatát, előrerántottam, ő pedig átesett rajtam. A két legközelebb álló férfi felé rúgtam, akik hátraugrottak, így lett hely, hogy felpattanjak.

Visszaguggoltam, és védekezésül előrenyújtottam a fegyveremet. Támadóim felsorakoztak, és a gyomrom elszorult. Tudtam, hogy vége.

Az egyetlen reményem az volt, hogy egyesével felveszem velük a harcot.

Ahogy sejtettem, egyesült erővel támadtak rám. Tucatnyi kéz ragadott meg, és rántott le a porba. Vergődve próbáltam szabadulni, ütöttem, rúgtam őket, ahol értem, de hasztalan.

Démaratosz máris kiabált, és úgy tört utat magának át a tömegben.

– Ostoba leány! Mit mondtam neked? Soha, de soha ne hagyd, hogy sarokba szorítsanak! És sose hagyd, hogy így oldalba támadjanak!

A katonák elengedtek.

– Tudom – fújtattam. Amikor a mentorom ilyen kedvében volt, vagyis gyakorlatilag mindig, jobban jártam, ha alázatosan meghunyászkodtam. A vitatkozás csak rontott a helyzetemen.

A seregemből valaki odanyújtotta a kezét, hogy felsegítsen, amit el is fogadtam, majd leporoltam a tunikámat.

Démaratosz arca végre megjelent előttem, és mély lélegzetet vettem, hogy felkészüljek az elkerülhetetlenre. Magas nőnek számítottam, de ő jó egy fejjel fölém tornyosult. Közel annyi idős lehetett, mint apám, de a mozgása sokkal fiatalosabbnak mutatta. Áradt belőle a düh és a csalódottság. Mintha még a hiányzó jobb szemét takaró folt is haragudott volna rám.

– Nem vagy olyan erős, mint ők! – ordította. – Bújj el! Kerüld ki őket! Rohanj! Ne próbálj meg utat vágni közöttük! – A katonái felé intett, akik mind titoktartásra esküdtek fel. – Ők jobb kiképzést kaptak, és erősebbek nálad. Nem fogsz győzni közelharcban. Maradj ütőtávolságon kívül! Ha egyszer a kezük közé kerülsz, vége.

– Tudom – ismételtem, és a légzésem lassan visszatért a rendes ritmusába. A vállamra pillantottam, amely máris kezdett lilulni.

A zúzódásokat egyre nehezebben tudtam megmagyarázni.

Ekkor Démaratosz odalépett közvetlenül elém, megragadott a mellvértemnél fogva, ahogy bármelyik másik katonájával tenné, és egészen közel húzott az arcához. A lehelete alkoholtól bűzlött, mint rendszerint.

– Nem lesz irgalom! Nem fognak élve elhurcolni. Ha elkapnak, sarokba szorítanak, meghalsz! – Olyan hangosan üvöltött, talán még a palotában is meghallották.

Az egykori daimoni tábornok vagy egyáltalán nem beszélt, vagy torkaszakadtából üvöltözött. A kiképzésem során nem ismert középutat.

Még abban sem voltam biztos, hogy tudja-e a nevemet. Mindig csak „ostoba leánynak” szólított.

– Mi történik, ha az ílioniak keze közé kerülsz? – szegezte nekem a kérdést.

– Megölnek. – Itt bárkinél jobban megértettem ennek súlyát, minthogy én voltam az, akivel ez hamarosan megtörténik.

Az utóbbi egy évben rendszeresen gyakorlatoztam Démaratosszal, hogy felkészüljek a két nap múlva esedékes sorshúzásra. A Hét nővér konstelláció egy hete jelent meg az égen, tudatva, hogy itt az idő.

A legfőbb, amit megtanultam a közelharc gyakorlása közben, hogy bármennyi technikát ismerek is, bármennyire ruganyos és mozgékony vagyok, ha egy katonánál több kap el, akkor nekem végem. Démaratosznak igaza volt – erősebbek voltak nálam.

Egyetlen reményem maradt, ha tartani tudom tőlük a távolságot. Nem tudnám átverekedni magam a soraikon. Ha sarokba szorítanak, az egyet jelent a biztos halállal.

És olyan helyen szorítottak sarokba, amelyet ismersz, mutatott rá az aggodalmas kis hang a fejemben.

Amikor erre a valóságban is sor kerül, egy olyan városban leszek, ahová azelőtt sosem tettem be a lábam.

Kissé megtántorodtam, amikor Démaratosz végül elengedett. A katonák, látva, hogy befejezte a kioktatásomat, szétszéledtek. Többször is eltűnődtem, hogy a tábornok mivel fenyegette meg őket, amiért nem csupán segítettek a felkészülésben, hanem erről mélyen hallgattak is. Mert egyébként náluk nagyobb pletykafészkekkel nemigen találkoztam. Ha tudni akartam, mi történik a palotában, elég volt megkérdezni egyiküket.

– Legalább amikor Ílionba megyek, nem húz le majd egy ekkora páncél – jegyeztem meg, ahogy kioldottam a vállamon lévő csatokat, és levettem a mellvértet.

Démaratosz csak nézte, ahogy a mellvért a földre esik, de mielőtt rám rivallhatott volna, lehajoltam, és felemeltem. Máris hallottam a fejemben: Ostoba leány! A harcos páncélzata tiszteletet érdemel!

Ám meglepetésemre higgadt hangon szólt hozzám, amit rendszerint csak akkor hallottam, amikor esténként meglátogattam, miután teljesen lerészegedett.

– Régebben létezett a hoplitodromia nevű futóverseny, amelyen páncélzatban vettek részt.

– Ezzel akarták kínozni a versenyzőket?

A tréfámat elengedte a füle mellett, én pedig levettem a csuklóvédőket is.

– Évszázadokkal ezelőtt volt egy csata a szászánidák és daimoniak között. A szászánida íjászoknak elvileg könnyedén le kellett volna szedniük a daimoniakat, hiszen messze jobb nyilaik voltak. Csak épp a katonai sorfalra nem számítottak, amely teljes páncélzatban rohant feléjük, és letarolta az első védvonalat. Mivel páncélban gyakorlatoztak, a daimoniak hosszabb távon is tudtak benne futni, nem úgy, mint az ellenségeink.

– Nem a szászánidák ellen készülök harcba – jegyeztem meg, majd lehajoltam, hogy leemeljem a védőlemezeket a lábamról is.

Démaratosz elhúzta a száját, mintha ingerült lenne.

– Most azért futsz páncélban, hogy amikor számít, már megszokott legyen a nehezebb teher, így gyorsabban rohansz nélküle. Ráadásul megerősít, ha így gyakorlatozol. Minél többet izzad a harcos gyakorlatozás közben, annál kevesebb vért hullat a háborúban.

Az biztos, hogy épp eleget verejtékeztem, hogy egy csepp vérem se hulljon, amikor eljön az idő. Összeszedtem a felszerelésemet, és a mellkasomhoz szorítottam.

– Az egyik nyílvessző majdnem eltalált.

– Meg kell tanulnod nem félni attól, hogy eltalálnak, és ennek csak egyetlen módja van.

– Az, hogy lőnek rám.

Démaratosz felmordult, és ha az a fajta lett volna, aki mosolyogni is szokott, most biztosan elvigyorodott volna.

– Legalább ez alkalommal senki sem hajított felém csatabárdot – jegyeztem meg.

– Nem akartam megkockáztatni, hogy megsérülsz, ilyen közel a végéhez.

Annak ellenére, hogy tudtam, mi következik, és azzal is tisztában voltam, hogy az ílioniak két nap múlva partot érnek, hogy elvigyék az áldozatul kisorsolt jelölteket, félelem mart a szívembe, és remegés járt át, mint az imént azt a földbe állt lándzsát.

Azonnal elnyomtam az érzést. Démaratosz belém nevelte, hogy uralnom kell a félelmemet. A rémült harcosok hibát hibára halmoznak.

Nem engedhettem meg magamnak, hogy egyszer is hibázzak.

Démaratosz már nyúlt is a derekára rögzített borostömlő felé, és jobb kezével gyorsan leoldotta. Habár sosem kérdeztem meg tőle, hogyan veszítette el bal kézfejét, mindig is csodáltam, milyen könnyedén harcolt anélkül is. Most sem akadt egyetlen katona sem a teljes lokriszi hadseregben, aki le tudta volna győzni.

Bizonyára rémisztően halálos lehetett, míg megvolt mindkét keze.

Démaratosz azzal lepett meg, hogy felém nyújtotta a tömlőt.

– Ez mi? – kérdeztem.

– Bor – felelte.

Nagyot kortyoltam az italból, de legszívesebben azonnal visszaköptem volna. Ezt itta egész nap, mindennap?

– Ez nem bor – közöltem grimaszolva, és visszaadtam neki a tömlőt. – Ecetíze van.

Az arckifejezése nem változott, de kihallottam a hangjából, hogy kissé megbántódott.

– Ez daimoni bor.

A daimoniak híresek voltak harctudásukról – de a boruk hagyott némi kívánnivalót maga után.

– Nem csoda, ha a daimoniak nem félnek a haláltól. – Meg mertem volna rá esküdni, hogy halvány mosoly suhant át az arcán. – Miért vagy ilyen kedves hozzám? Azért, mert félsz, hogy meghalok?

A mentorom volt az egyetlen, akivel viccelhettem a helyzetem kapcsán.

Pontosabban én viccelődtem, az ő szeme pedig villámokat szórt.

Nagyjából úgy, mint most is.

– Szívesen mondanám, hogy holnap teljesíts jobban, de ez az utolsó gyakorlatozásunk. Remélnem kell, hogy valamennyi megragadt a fejedben abból, amit tanítottam. Ha nem, akkor legalább dicső halált halsz, ez a legtöbb, amire az ember törekedhet.

Ez az egész beszélgetés valószerűtlennek hatott. Sosem beszélt ennyit, csak akkor, ha mindjárt kidőlt.

Kénytelen voltam arra gondolni, hogy valóban aggódik, hogy meghalok.

Amit meg is értettem, mert a félelemtől sokszor nem jött álom a szememre.

– Tedd el a felszerelésedet! – utasított félbeszakítva a gondolataimat. Annyi mindent akartam neki mondani abban a pillanatban, megköszönni az útmutatást, a tanítást, a készségeket, amelyeket belém vert.

Azt, hogy esélyt adott.

De elsétált, mielőtt megszólalhattam volna.

Visszaballagtam a fegyvertárba, és örültem, hogy soha többé nem kell viselnem ezt az átkozott páncélt. Rosszul illett rám, és rendszeresen felhorzsolta a bőrömet. Amikor beléptem a helyiségbe, a seregem tagjai épp a felszereléseiket pakolták, és egymást ugratták.

– Megjött a combmutogató – hallottam Linuszt, és mind nevetésben törtek ki. Lepillantottam a tunikámra. Lokriszban illetlenségnek számított, ha kilátszott a nők lába térd fölött, Démaratosz azonban váltig állította, hogy a daimoni nők is ilyet hordtak a gyakorlatozás és a katonai kiképzés közben. Sokkal könnyebb volt anélkül futni, hogy súlyos szövet tekeredne az ember lábára.

Hétköznapi tunikában nem jutnék messzire.

Éppen e miatt a kihívóan rövid holmi miatt tartottam egy köpönyeget a fegyvertárban. Ha ilyen öltözékben jelennék meg a palotában, olyan kérdéseket kapnék, amikre nem szeretnék válaszolni.

– Miért nézegetitek a combomat? – vágtam vissza, ami újabb hahotázást váltott ki, ahogy a többiek ugratni kezdte Linuszt a megjegyzése miatt.

Csak álltam ott, és néztem őket, még mindig a páncélomat szorongatva. Hullámként csapott le rám a szomorúság, ahogy eljutott a tudatomig, hogy soha többé nem gyakorlatozom velük. Az utóbbi évben állandó társaim voltak. Mindennap órákat töltöttem velük.

És erre soha többé nem kerül sor.

Feltettem a páncélomat a neki kijelölt polcra, és még egyszer, utoljára megpaskoltam.

– Talán Telamón is ezért találta el Liát majdnem a nyílvesszejével – jegyezte meg Linusz. – Mert annyira elvonta a figyelmét a lába!

– Vagy csak olyan rosszul céloz, mint te. – Újabb nevetés harsant fel, és a szívem annyira elszorult, hogy azt hittem, kettéhasad.

– Nem találtalak volna el majdnem, ha nem sánta állat sebességével futottál volna – közölte Telamón.

– Telamón is csak egy sánta nőt tudna elkapni – röhögött fel Polümedész.

Ezek a férfiak mindig is úgy bántak velem, mint közülük valóval. Az első naptól kezdve, amikor Démaratosz közölte velük, hogy csatlakozom soraikhoz, egyetlen katona sem panaszkodott vagy tiltakozott, hogy egy nővel kell együtt gyakorlatozniuk.

Tudtam, hogy sokan ellenszegültek volna.

A torkom elszorult, mintha gombóc ülte volna meg, amit sehogyan sem tudtam lenyelni.

– Köszönöm.

Ekkor a férfiak elhallgattak, és mind felém fordultak.

– Köszönöm – ismételtem. – A sok segítséget és azt, hogy befogadtatok. És azt, hogy nem árultátok el senkinek.

Ekkor felállt Andronikosz, a kapitányuk. Húszesztendős volt – pár évvel idősebb nálam –, és közeledett a kötelező katonai szolgálatának a vége.

– Kiérdemelted a hálánkat és a hűségünket – mondta. Ökölbe szorította a kezét, és a mellkasára tette, ahogy egyik katona szokta a tiszteletét kimutatni a másiknak. – Mindannyian átvennénk a helyed, ha tehetnénk, és értékeljük az áldozatot, amelyet Lokriszért hozol. Egy sokakért!

Ekkor a sereg többi tagja is felállt, és követték a példáját. Könnyek szöktek a szemembe, de nem akartam előttük sírni. Soha többé nem tisztelnének, ha elbőgöm magam.

Én is a mellkasomra helyeztem az öklömet, viszonozva a tisztelgést, amit megadtak nekem.

– Egy sokakért – ismételtem.

Egy ideig mind ott maradtunk, csak néztem az arcukat, hogy mindet az emlékezetembe véssem.

Aztán mozgolódni kezdtek, a megható pillanat elillant, és máris az estét tervezgették.

Telamón félénken odalépett hozzám.

– Van kedved velünk jönni a tavernába?

Nagyon is volt, de nem mehettem anélkül, hogy felfedném titkomat.

Nem beszélve arról, hogy megértettem, valójában mit szeretne kérdezni, bár a konkrét szavakat nem mondta ki. Sosem tápláltam meghitt érzéseket Telamón iránt. Régebben jelezte, hogy érdeklődik irántam, de nem láttam értelmét.

– Köszönöm a meghívást, de várnak a családi vacsorán.

Elmosolyodott, lehajtotta a fejét, és állta a társai kíméletlen csipkelődését.

– Visszautasította – kurjantotta Linusz. – Mondtam, hogy így lesz. Három drachmával tartozol.

– Oda az utolsó lehetőséged is – tette hozzá valaki, de mostanra már mind kimentek az épületből, így nem tudtam beazonosítani a hangját, és sejtelmem sem volt, Telamón mióta tervezhette, hogy elhív, mielőtt távoznék.

A fegyvertárra csend telepedett, és még egyszer körbenéztem a helyiségben. Bár tudtam, hogy vissza kellene mennem a palotába, a lábam az ellenkező irányba vitt. Átvágtam a romos útvesztőn. Senki sem tudta, miért építették. Polümedész arra a következtetésre jutott, hogy eredetileg a templom biztonságát szolgáló védvonalnak szánták. Tudtam, hogy igaza van, de ezt a tudást megtartottam magamnak.

A templom bejárata egy ezer évvel ezelőtti földrengés során beomlott, összezúzva a fából készült ajtószárnyakat, de maradt akkora rés, hogy be tudjak osonni. Az egyik falon lassan csordogált lefelé a víz, és az egész hely kosz- és dohszagot árasztott. A főcsarnokon keresztülvágva a lépcső felé vettem az irányt, majd elindultam lefelé, ahol az istennő szobra hevert darabokra törve.

Mielőtt leértem volna az utolsó lépcsőfokra, leguggoltam, hogy felemeljem a lépcső lapját, és kihúztam az odarejtett ősrégi dobozt. Kinyitottam, és kivettem a benne lévő könyvet, majd odamentem a szoborhoz.

Leültem a kidőlt oszlopra az istennő fejéhez, és lesöpörtem a port az arcáról.

Nagy, üres szemürege mintha visszabámult volna rám, gúnyolva szánalmasan gyenge tervemet.

Talán ez az utolsó alkalom, hogy beléptem ebbe a templomba. Nagyanyám két évvel ezelőtt hozott el ide, alig pár hónappal a halála előtt. Ő mutatta meg a rejtekhelyet a lépcsőben, és a dobozt. A könyv olyan régi volt, hogy alig mertem megérinteni.

– Ez mi? – kérdeztem akkor.

– Lokrisz, a hazánk krónikája. Tiltott és elfeledett történetek. Az istennőről szóló szövegek, akit hajdanán énekszóval és imával dicsőítettünk. Míg meg nem átkozott minket és földünket, lerombolva a saját templomát.

Áhítatosan emeltem fel a könyvet, és olvasni kezdtem. Eszembe jutott az izgalom, ahogy lapoztam, és annyi új dolgot tanultam. Persze korábban is tudtam a templomról, sokszor elhaladtam mellette, de sosem mentem be. Nem is sejtettem, hogy valóban jelentős épület.

Jól ismertem az éves sorshúzást is, amellyel Ílionnak tartoztunk, az okát is tudtam, de megdöbbentett a felfedezés, hogy Lokrisz hátrahagyta az egész hitvilágot, amikor átok sújtott minket.

Történetek a földistennő nagyságáról és hatalmáról, arról, hogyan áldotta meg évezredeken át a földjeinket, mielőtt egyetlen ember tettei miatt minden elpusztult.

Az ősöm tettei miatt.

– Még nagyapád sem tud erről a könyvről – mondta nagyanyám.

– Miért adod oda nekem? – kérdeztem, mert nem értettem, miért vállal ekkora kockázatot. Apámat kényszerítenék, hogy semmisítse meg a könyvet, és büntesse meg a saját anyját, ha valaha is megtudja.

Borzongás futott végig rajtam, ahogy felidéztem nagyanyám tekintetét, ahogy a szemembe nézett – tisztán, magabiztosan.

– Te fogod továbbvinni ezt a szellemi örökséget. Te fogod őrizni a szöveget. Muszáj Lokriszban valakinek emlékeznie a régi dolgokra, arra, hogyan imádtuk az istennőt, és meg kell találnod a módját, hogy újra elnyerjük kegyeit, és helyreállítsa földjeinket. A nővéred férjhez megy, és elköltözik. A bátyádat köti a törvény és a népe. De te? Te dönthetsz arról, milyen ösvényre lépsz. És emlékezned kell arra, mi volt, és még mi lehetséges.

Mi van, ha én ezt nem akarom? Legszívesebben ezt kérdeztem volna, de tudtam, hogy sosem tenném. Megértettem, hogy ez túl fontos, nem utasíthatom vissza. Ez a szellemi örökség már az enyém, bármit érzek is iránta.

– Sosem szabad elfeledned, hogy az összes válasz, amit tudnod kell, ott van az írott szavakban – folytatta. – A tekercsekben, a versekben, a dalokban, a könyvekben. Keresd meg a megfelelő szavakat, és megkapod a választ.

Mint kiderült, igaza volt. Aznap a könyv egyetlen sora megragadta a figyelmemet, és az egész életem irányát megváltoztatta.

Egyedül az istennő szeme állíthatja helyre Lokriszt.

A lépcsőn legördülő kövek zajára összerezzentem, felpattantam, és vadul doboló szívvel rántottam ki a pengém.

Mert tudtam, hogy kivégeznek, ha valaki megtalálja nálam ezt a könyvet.

MÁSODIK FEJEZET

– Lia?

Azonnal enyhült izmaim feszülése, és megkönnyebbülten sóhajtottam fel. Csak a nővérem, Quỳnh.

– Megijesztettél – mondtam, amikor lenézett rám a lépcső tetejéről. Mindig is félt egészen lejönni. A tőrömet visszacsúsztattam a hüvelyébe, majd visszatettem a könyvet a ládikába, és ráhelyeztem a kőfedelet. – Ugye nem felejted el ezt elvinni Kallisztóhoz, ha nem térek vissza?

A családból valakinek tovább kell vinni a szellemi örökséget, ha én már nem leszek itt.

– Igen, nem felejtem el. – Ingerültsége Démaratoszt juttatta eszembe. – De visszajössz.

Mindketten tudtuk, hogy nagyobb az esélye annak, hogy nem. Soha egyetlen hajadon sem tért vissza.

De sem ő, sem én nem beszéltünk erről. Soha.

– Anyánk égen-földön keres téged. Meg kell mosdanod, és felkészülnöd a vacsorára – mondta. Démaratoszon és a seregemen kívül csak Quỳnh tudta, mivel töltöttem az időmet az utóbbi egy évben, ezért mindig könnyen megtalált.

Bólintottam, és még egy utolsó pillantást vetettem a templomra, mielőtt felmentem volna a lépcsőn a nővéremhez.

– Siess! – sürgetett, és meglökte a hátam, amint felértem a felső szintre.

– Minek ez a nagy sietség? – kérdeztem.

– Azt tervezem, hogy vacsora után találkozom Andronikosszal – mondta sejtelmes mosollyal.

Visszamosolyogtam rá.

– Végre megkéri a kezedet?

– Tudja, hogy nem teheti. Mindaddig, míg nem tudom… – A hangja elhalt.

– Addig, míg nem tudod, mi lesz a sorsom – fejeztem be helyette a mondatot. – Nem akarom, hogy miattam félretedd a terveidet. Férjhez kell menned, ha ezt akarod.

Megvonta a vállát, és elindultunk vissza a palota felé. Valamiért én még piszkosabb lettem, míg ő makulátlanul tiszta maradt, mintha lebegve közlekedne a poros, kiszáradt föld felett.

A gyomrom megkordult.

– Majd éhen halok.

Egyetlen jó volt az ílioniak érkezésében, mégpedig az, hogy pompás lakomát hoztak magukkal, hogy megünnepeljük a sorshúzást. Mindenféle gazdag és mesés étket sorakoztattak fel, húst, zöldségeket, gyümölcsöket, magvakat, csupa olyasmit, amit egyetlen lokriszinak sincs alkalma év közben fogyasztani, fűszeres, omlós falatokat és annyiféle édes csemegét, hogy tavaly majdnem elsírtam magam, amikor megláttam a terítéket.

Olyan kevésből éltünk a mi kis sivatagi királyságunkban, hogy nehéz volt ésszel felérni: mások napi szinten jóval több mindenhez férnek hozzá, mint mi.

És azt, hogy az ílioniakat okolhattuk azért, mert elvágták a kereskedelmi útvonalakat.

– Tessék – mondta Quỳnh, miután benyúlt a tunikája zsebébe, és elővett egy szövetbe csomagolt…

– Pasteli! – kiáltottam, amint megláttam a mézből és szezámmagból készített vékony szeletet. Összefutott a nyál a számban, és boldogan nyúltam a felkínált finomságért. – Honnan szerezted?

Korábban érkeztek volna az ílioniak?

– Andronikosz vette ma reggel a kikötőben, és nekem adta.

Elfogott a bűntudat, és vissza akartam adni Quỳnh-nek a csemegét.

– A tiéd. Neked szánta.

A palotában minden második férfi szerelmes volt Quỳnh-be. Nemcsak testi szépsége, derékig leomló selymes, fekete haja, szokatlanul hosszú és keskeny szeme, bájosan kipirult magas arccsontja miatt, hanem azért, mert belül is meseszép volt. Kedves és nagylelkű, önzetlen – csupa olyan tulajdonság, amire én csak áhítozni tudtam.

Mindig nyurgának és esetlennek éreztem magam Quỳnh közelében, és szerettem volna jobban hasonlítani rá. De türelmetlen voltam, ítélkezős és forrófejű. Quỳnh határozottan jó hatással volt rám, amit anyánk gyakran meg is jegyzett.

Quỳnh hatéves korunkban került a palotába. A hajójuk megsemmisült a tengeren, és a hullámok a partra sodorták a kislányt. A hajótörés nem ment ritkaságszámba mifelénk – a déli partjaink mentén húzódó különös és magas zátonyképződmény sok hajót tönkretett. Az ílioni blokádnak köszönhetően a kereskedők és kincskeresők népévé váltunk, akik mindent begyűjtöttek, amit az óceán kínált, amióta a földművelés lehetőségét is megtagadták tőlünk.

A bátyámmal épp kagylóhéjakat keresgéltünk, amikor rátaláltunk Quỳnh-re. Én vele maradtam, míg fivérem hazaszaladt segítséget hívni. Mindenkit meglepett, hogy a kislány túlélte a csapást. Elég jól beszélte a közös nyelvet – meg tudta mondani a nevét, és azt, hogy a szülei kereskedők, és a messzi keleten található Kogurjo nevű királyságból utaztak idáig. A vihar elsodorta őket a part közeléből, és a hajó odaveszett a tengeren.

Azonnal rokonságot éreztem vele, mintha már ismertük volna egymást. A lelkem felismerte az övét. Az árvákat rendszerint olyan családok fogadták be, akiket elkerült a gyermekáldás, de én könyörögtem a szüleimnek, hogy hadd lakjon velünk.

Megengedték, így hát Quỳnh nálunk maradt.

Quỳnh a családhoz tartozott. A testvérem volt.

És a legjobb barátom.

– Andronikosz nem bánja, ha megosztom veled a pastelit – mondta, és gyengéden eltolta a kezemet.

– A szeretete zálogául szánta – próbáltam ellenkezni, de a pasteli valahogy mégiscsak a számba vándorolt. Próbáltam nem felnyögni, amikor beleharaptam, és a méz édessége szétáradt a nyelvemen. Valóban kedves ajándék volt, a méz a szerelmet és a szenvedélyt jelképezte, a szezámmag pedig a termékenységet.

Ezt a finomságot gyakran szolgálták fel a lokriszi esküvőkön. Világosan elárulta, mik Andronikosz szándékai, miután véget ér a katonai szolgálata.

Bementünk a szobámba, és Quỳnh becsukta mögöttünk az ajtót.

– Már így is számtalan módon kimutatta szerelmét. Biztosra veszem, hogy ma estére is azt tervezi, hogy kifejezi odaadását.

Mintha Quỳnh egy titkos világban élt volna, amelybe sosem nyertem bepillantást, nemhogy beléphettem volna.

Behúzódtam az öltözködőfüggöny mögé, gyorsan lecsutakoltam magam tengeri szivaccsal és hideg vízzel, majd felvettem az előre odakészített tunikát.

– Ülj le! – kérte, amint megjelentem. A ruháim mindig bőnek tűntek a testedzés után, és kellett egy kis idő, hogy megszokjam. Leültem a székre a fésülködőasztalomhoz, a csiszolt obszidiántükör elé. Elnéztem kettőnket, és megint rémesen tökéletlennek éreztem magam. Tudtam, hogy nem vagyok szép. Úgy nem, ahogyan Quỳnh és a nővérünk, Kallisztó, aki anyánkra hasonlított sötét hajával, alacsony termetével és formás idomaival. Én inkább apámra és fivéremre ütöttem – nőként túl magasnak számítottam, a hajam világosabb barna volt, és a szemem mintha nem tudta volna eldönteni, zöld vagy barna szeretne-e lenni.

– Tudod jól, hogy magam is meg tudok fésülködni – mondtam. Igaz, nem olyan ügyesen, de azért boldogultam vele.

A megjegyzésemet elengedte a füle mellett. Quỳnh rendszerint engedett mások akaratának, de amikor valami számára fontosról volt szó, makacs volt és hajthatatlan. És most frizurát fog készíteni nekem, akár tetszett, akár nem.

– Hintenem kell egy kis illatos port a hajadra – morgolódott, de inkább csak magának. – A sorshúzás előtt meg kell majd mosnod.

Persze hogy megmosom. Nem hajózhattam koszos hajjal a halálba.

Különösen úgy, hogy egyedül erre voltam hiú. Seszínű volt, de sűrű, és kissé begöndörödött a vége. Mint minden lokriszi nő haja, leért a derekamig.

Quỳnh alig kezdte el kifésülni a hajamat, amikor hirtelen abbahagyta, és éreztem, hogy meghúzza valami.

– Mi az? – kérdeztem.

– A karkötőm. Beleakadt a hajadba. – A hangja elárulta, hogy ez felzaklatta.

– Vágd le azt a tincset! – mondtam. Ennél komolyabbat aligha javasolhattam volna neki. Lokriszban soha egyetlen nő sem vágta le a haját. De csak ez a karkötő maradt neki a szülei után, és sosem hagynám, hogy tönkremenjen. Előbb nyíratnám kopaszra a fejem, mint hogy Quỳnh elveszítse a karkötőjét.

– Szerintem ki tudom szabadítani – mondta. Beletelt pár percbe, de végül csak sikerült. – Meg is van!

Diadalmasan nyújtotta előre a csuklóját, és óvatosan szemügyre vettem a karkötőt. Zöld és fehér selyemből készült, nagy zöld, virágra hasonlító gukwa csomóval a közepén. Kisebb csomók tartották a jáde- és igazgyöngy díszeket a helyén.

Megkönnyebbülten felsóhajtottam. Ez volt a legféltettebb kincse. Fontosnak tartottam, hogy akkor is ott legyen nála, amikor már…

Már nem leszek.

– Szóval, pontosan mit tervezel ma estére Andronikosszal? – érdeklődtem, mert el akartam terelni a gondolataimat.

Az arca kissé kipirult, és lehajtotta a fejét.

– Ezt meg azt.

– Csókolózást? – kérdeztem, mire még jobban elvörösödött.

– Meglep, hogy nem történt semmi közted és a férfiak között, akikkel gyakorlatozol. Hogy nem vetted észre, Andronikosz milyen jóképű?

Mert én sosem gondoltam rá így. Andronikosz a kapitányom, és tőle kaptam életem első lila foltját a szemem alá a kiképzésem második napján. Azt hazudtam, hogy nekirohantam egy ajtónak, mert csak így tudtam eloszlatni anyám gyanakvását.

A seregem egyik tagjára sem tekintettem úgy, mint aki meg tudta volna dobogtatni a szívemet. A barátaim voltak, a harcostársaim. Csakis a küldetésemre összpontosítottam, és nem volt időm fiúkra és csókokra. Ráadásul Démaratosz megölte volna azt a katonát, aki csókkal próbálkozott volna nálam.

Nem beszélve arról, hogy Ílion hercege volt a jegyesem, és valószínűleg nem kellene más férfiakat csókolgatnom.

De most már bántam a döntésemet. Quỳnh elmesélte, milyen izgalmas a csókolózás: az embert egyszerre önti el a forróság, és járja át borzongás, az idő megszűnik, és az elme elcsitul – mindennél jobban szerettem volna én is megtapasztalni.

Talán mégis Telamónnal kellett volna tartanom, hogy kipróbáljam.

Felsóhajtottam. Nem akartam úgy meghalni, hogy sosem csókoltak meg.

Quỳnh befejezte a fésülésemet, és két fonatot készített elöl, amelyet hátrakanyarított, és szalaggal összefogott.

– Tessék. Legalább látszik rajtad, hogy hercegnő vagy.

Igazából nem lehetett volna megmondani. Nagyanyám egyszer elmesélte, milyen volt az életük fiatalkorában. A tunikájuk a legfinomabb kelméből készült, szinte áttetsző volt, puha és fényűző. A fülükben, nyakukon, csuklójukon ékszert viseltek, a fejükön koronát.

Ám ahhoz, hogy fizetni tudjuk az Ílion által kiszabott vámot, a családom szinte mindent eladott.

A tunikám, bár a legjobb holmim volt, nem igazán különbözött attól, amit a palota szolgálói viseltek.

Quỳnh-nel elindultunk az ebédlő felé, egymás mellett lépdelve a fáklyákkal megvilágított kövezett folyosón.

Többek között viszonylagos szegénységünk miatt volt ennyire fontos szüleimnek a jegyességem Ílion hercegével. A tervek szerint meg kellett győznöm, hogy csökkentse a blokád részeként kiszabott vámot. Az a hír járta, hogy Ílion királya megbetegedett, és a herceg felemelte a saját népétől és az idegenektől beszedett vámokat, hogy aztán örömlányokra és italozásra költse.

Amikor az istennő megátkozta földjeinket, Lokrisz gazdagon burjánzó hely volt, tele nyájakkal és gabonával, sajttal és mézzel. De az egykor zsíros talajunkat száraz porrá változtatta, amelyen most semmi sem termett. Vízben nem szenvedtünk hiányt – még mindig volt belőle bőven, de a talaj meddő maradt, akármennyi vizet locsoltunk rá.

Immár ezer éve behozatalra szorultunk minden szükséges áruból, amivel a bányáinkból származó sóval és márványtömbökkel fizettünk.

Ám a blokád miatt beszedett magasabb vámok miatt kevesebb kereskedő merészkedett ide, és akik mégis ideutaztak, magasabb árat kértek, ránk hárítva a költségeiket.

Hallottam, amikor apámmal közölték a tanácsosokkal való megbeszélésen, hogy a kőfejtők lassan kimerülnek.

Lokrisz fiataljai hátrahagyták őseik földjét és otthonát, hogy más országokban próbáljanak szerencsét. Ők is azt látták, amit én.

A nemzetem haldoklott. Ha a dolgok így folytatódnak, nem sok kell, végül senki sem marad.

Valószínűleg ez volt a cél. Ílion mindig is halálos ellenségünk volt, és ők megtalálták a módját, hogy vérontás nélkül elpusztítsanak minket.

Nos, az áldozatként követelt hajadonok vére ontását leszámítva.

Beléptünk az ebédlőbe, ahol már mindenki ránk várt.

– Quỳnh és Lia! Hát itt vagytok! Épp az őröket akartuk értetek küldetni, hogy megkeressenek titeket – kiáltotta apánk, Efezosz király, az asztalfőről. Anyánk, Hüpatia vele szemben ült, és ragyogó arccal nézett ránk. Nővérünk, Kallisztó is elmosolyodott, boldogan, hogy megérkeztünk.

A szívem elszorult. Ez lesz a családommal, szűk körben elköltött utolsó vacsorám.

És még csak nem is sejtik.

HARMADIK FEJEZET

Kallisztóval szemben foglaltam helyet, aki átnyúlt az asztal felett, és megszorította a kezemet. Szívem minden szeretetével viszonoztam a gesztust. Csodálatos testvér volt. Nagyon hasonlított Quỳnh-re, kedves volt, nagylelkű és érző szívű. Imádta a meghitt családi vacsoráinkat. A nagyobb társas összejöveteleket sosem élvezte, jobban kedvelte a szobája magányát, mint azt, hogy vadidegenekkel társalogjon.

Bizonyára mázsás súlyként nehezedett a vállára, hogy hamarosan Lokrisz királynője lesz. A jegyese, egy Lükaón nevű ílioni nemes levelet írt, amelyben tudatta, hogy tervei szerint csatlakozik a sorshúzásra érkező küldöttséghez, hogy végre személyesen is találkozzanak.

A férfi közelgő érkezése nyugtalansággal töltötte el Kallisztót, de igyekezett nem kimutatni, és csodáltam az erejét, hogy képes vidám arcot vágni.

Kallisztó mellett Doria, a majdnem-sógornőnk ült. A nővéremtől eltérően Doria sosem próbálta elrejteni fájdalmát. A bátyám halála óta örök gyászban teltek napjai.

Apám felemelte a serlegét.

– Haemonra.

Mi is így tettünk.

– Haemonra.

Minden vacsora azzal kezdődött, hogy megemlékeztünk egyetlen fivéremről. Két éve tengerre szállt, hogy új kereskedelmi útvonalat keressen, amely révén újjáépíthetjük a királyságot, de sosem tért vissza.

Doria váltig állította, hogy Haemon még él – mert tudná, ha valóban meghalt volna. Csakhogy Haemon, ahogyan Kallisztó és én, aianteioi volt. A szörnyű bűnt elkövető kis Aiasz leszármazottai, akiket ezzel a névvel illettek.

Egy évezreddel ezelőtt törvényeket hoztak arról, hogyan kell bánni Aiasz utódaival, és milyen védelmet biztosítottak számunkra. Az egyik szerint váltságdíjat kell fizetni értünk, ha ellenség kezére kerülünk. Az istennő megbünteti azokat, akik figyelmen kívül hagyják ezt a szabályt.

Ezért tudtam, hogy Haemon nem él. Már rég hírt kaptunk volna. Miután bárki láthatta, mi történt Lokrisszal, senki sem merné magára haragítani az istennőt. A fivérem bizonyosan a tengerbe veszett.

Haemont és Doriát még gyerekkorukban jegyezték el egymásnak, mivel Doria a lokriszi nemeseket összefogó Száz ház egyikének lánya volt. Első látásra egymásba szerettek. Még mindig élénken emlékeztem, hogyan viselkedtek egymással – a nevetésre, a titkos érintésekre, vágyakozó tekintetekre, a lopott csókokra. Érzelmi és testi kötelék alakult ki közöttük, noha érdekházasságra készültek. Fivérem megígérte, hogy amint hazatér a tengerről, feleségül veszi Doriát.

Már a kezdetektől nyíltan szerelmet vallottak egymásnak. A mi földünkön ha valaki kimondta, hogy „szeretlek”, az feloldhatatlan kapcsot és megszeghetetlen elköteleződést jelentett. Doria egyszer azt mondta, amikor ezt a szót kiejtette, a lelke misztikus módon összeforrt Haemonéval, amit maga sem tudott megmagyarázni. Az istennő megbüntette azokat, akik félvállról vetették oda ezt a vallomást, vagy kimondták, de később nem tartották tiszteletben a fogadalmat és a kapcsolatukat. Doria és Haemon komolyan gondolta ezt a szót, és tudtam, hogy nagyon boldog életük lett volna együtt.

Az ílioniak ettől is megfosztottak – a blokád és az egyre növekvő vám a bátyám életébe került, és ezt sosem fogom nekik megbocsátani.

Ahogyan Doria sem, aki sosem heverte ki a gyászt. Egyszer hallottam egy történetet, amely szerint a szászánidák egy hatalmas máglyán égetik el halottaikat, és időnként a feleség is inkább vállalja a tűzhalált, mint férje nélkül éljen tovább. Tudtam, hogy Doria is így döntene, ha felajánlanák neki ezt a lehetőséget.

Özvegyként öltözött, és korábbi önmaga árnyéka lett. Még csak meg sem kapta a feleségnek járó pozíciót, ami védelmet és örökséget biztosított volna neki. A családja kiközösítette, haragudtak, amiért nem emelte a státuszukat azzal, hogy hercegné majd királyné lesz, dühösek voltak, hogy megvallotta szerelmét Haemonnak, így nem házasíthatták ki más férfinak. Így hát a szüleim befogadták, és lányukként tekintettek Doriára.

Mind osztoztunk bánatában. Haemon volt a családunk fénysugara és reménysége. Még mindig hallottam a nevetését, olyan tisztán, mintha ott ült volna velünk az asztalnál. Doria mellett mindig üresen maradt a szék fivérem számára.

A halála gyökeres változást hozott az életünkbe. Kallisztót korábban eljegyezték az ílioni herceggel, de fel kellett bontani a jegyességet, hiszen nővéremnek itt kellett maradnia Lokriszban, hogy később királynő legyen. Egy gazdag ílioni nemessel kötendő új frigy lett kijelölve helyette. A férfi lesz a főherceg, és a legidősebb gyerekük lesz Lokrisz következő uralkodója. A férfi vagyona hőn áhított enyhülést hoz a királyságnak.

Egészen eddig legkisebb gyermekként bármit kezdhettem volna az életemmel, de mindezt elvették tőlem. Valakinek hozzá kell mennie a herceghez, hogy szövetséget kössünk a leggyűlöltebb ellenségünkkel, és ez a sors immár rám várt.

De úgy döntöttem, más útra lépek.

Nekiláttunk a vacsorának, amely mint mindig, most is árpalisztből sütött lepénykenyérből, sózott szardellából és egy tál híg húslevesből állt. Mielőtt elkezdtem volna a gyakorlatozást, Démaratosz is gyakran csatlakozott hozzánk a vacsoraasztalnál. Jó étvággyal ette a szegényes étkeinket, de nosztalgiával gondolt arra az ételre, amelyet bajtársaival osztott meg a kiképzések során: a fekete levesre, amely valójában sózott, ecetes vérben főtt hús volt.

Épp olyan undorító lehetett, mint az a bornak csúfolt lötty, amelyet valahogy sikerült behoznia az országba, és napi rendszerességgel ütötte ki magát vele, miután együtt étkeztünk. Ami azt illeti, egy maihoz hasonló családi vacsorán adta az ötletet a küldetésemhez, bár nem is sejtette. Mindent megtudtam az istennő Ílionban lévő szeméről, amit csak lehetett, de nem tudtam, hogyan juthatnék el az ílioni templomba. Ha azonban a sorshúzáson engem választanának ki, az esélyt adna, hogy eljussak a templomba, de tudtam, hogy lemészárolnának. Bár aggasztott ennek lehetősége, Démaratosz részegségében azzal dicsekedett, hogy bárkiből daimoni harcost tud faragni, akár egy nőből is.

Másnap felkerestem, és megkértem, hogy képezzen ki. A büszkesége nem engedte, hogy visszavonja a szavát, és vállalta a feladatot. Feltételeztem, azóta ezért maradt távol a családi vacsoráktól – nem akart véletlenül sem hazudni a szüleimnek.

Abban sem voltam biztos, hogy a szüleim valóban nem sejtik, mivel foglalatoskodom nap mint nap, vagy ha tudták, úgy döntöttek, nem teszik szóvá. Most, hogy felnőttnek számítottam, és a jegyességemet is nyélbe ütötték, a napjaimmal azt kezdtem, amit csak akartam. Anyám jobban szerette volna, ha az időmet arra szánom, hogy megtanuljam a királyi háztartás vezetésének fortélyait, és szőnék Kallisztó, Quỳnh és Doria társaságában, de nekem más terveim voltak.

Haemon halála előtt anyám kioktatott volna, ragaszkodva ahhoz, hogy csatlakozzam hozzájuk. De a fiával váltott utolsó szavait indulat szőtte át, és ezt sosem bocsátotta meg magának. Azóta félt megfeddni engem és nővéreimet.

– Minden készen áll az ílioniak fogadására? – kérdezte apám, és én majdnem elejtettem a kanalamat.

Az érkezésük egyet jelentett a távozásommal.

– Igen – felelte anyám. – Minden a legnagyobb rendben.

Nem sok mindennel kellett készülnie. Az ílioniak minden szükségeset magukkal hoztak. Tudták, mennyire szegények vagyunk, és nincsenek fölös tartalékaink, hogy gazdagon megvendégeljük őket.

Ezzel is csak szégyenbe hoztak, megaláztak minket.

– El kellene pusztítanotok a hajójukat, mielőtt a kikötőbe ér – dünnyögte Doria az orra alatt, amivel senkit sem lepett meg. Ő is az ílioniakat okolta Haemon haláláért, és vérszomjas lett.

Emiatt csak még jobban megszerettem.

– Semmi szükség elpusztítani az ílioniakat – szólaltam meg tartózkodón. Már régóta tűnődtem azon, vajon a szüleim mennyit tudtak, mire emlékeztek a régi mítoszokból és legendákból, abból, hogy a lokrisziak hajdanán hogyan imádták az istennőt. Talán ha hinnének benne, ha hinnék, hogy meg lehet menteni népünket, könnyebben viselnék, amikor elmegyek. – Ha visszaférkőznénk az istennő kegyeibe, és valamiképp rávennénk, hogy vonja vissza a földünket sújtó átkot…

Mindenki úgy bámult rám, mintha még egy fejem nőtt volna. El kellett volna hallgatnom, hiszen ez tiltott téma volt, de folytattam.

– Ha megtalálnánk az istennő szemét, megmenthetnénk Lokriszt.

– Az istennő szemét? Miért szólsz efféle eretnekségeket asztalomnál? Ki hisz ilyen nevetséges babonákban? – fújt apám mérgesen.

Mit szólna hozzá, ha közölném, hogy én hiszek? Legszívesebben vitába szálltam volna vele, hogy megmutassam, más út is van, mint a meghunyászkodás, és nem kell tehetetlenül néznünk, ahogy népünk kihal, de nem akartam, hogy a dacos szembeszegülésem legyen az utolsó emléke rólam.

Anyám ekkor más téma felé terelte a beszélgetést, a finom kelmékre és szövéshez való szálakra, amelyeket Lükaón ígért a levelében, amelyekből anyám és a nővéreim elkészítenék Kallisztó menyasszonyi ruháját.

– Te is csatlakozhatnál hozzánk, Thalia – fordult felém. Mostanában mindössze ez árulta el ingerültségét: azt a nevet használta, amelyen népünk ismert.

Az igazi nevemet, az Euthaliát, sosem használtuk. Kicsi korom óta gyűlöltem, és ragaszkodtam a becenevekhez: Thalia hercegnő hivatalos alkalmakkor, Lia pedig családi és baráti körben.

– Csak összegubancolnám azokat a szépséges szálakat – mondtam. Bár szerettem szőni, sosem voltam olyan ügyes, mint a testvéreim.

És nem akartam olyasmit ígérni, amit úgysem tudnék betartani.

Ekkor Doria megkérdezte Kallisztót, milyen hímzést tervezett a ruha szegélyére, és a vacsora hátralévő részében a nővérem esküvői öltözékéről társalogtunk.

De én csak arra tudtam gondolni, hogy apám szerint az istennő szeme nem létezik, csak merő babona.

De nem az volt. Nem lehetett az.

Az átok valóságos volt. Tényként tudtam, hogy a szem is létezik, és hajdanán Lokrisznak is volt saját szeme.

Eltöprengtem, vajon hány nemzedék kellett, hogy a nép elfelejtse, és hátat fordítsanak az istennőnek, ahogyan ő is hátat fordított nekik.

A vacsora végeztével kimentem a tengerre néző erkélyre, és leültem a kőpadra. Rendszerint békére leltem itt kint üldögélve, de apám szavai miatt kételkedni kezdtem önmagamban, és a mostanra mozgásba hozott tervemben is.

Anyám is kijött, és letelepedett mellém a padra.

– Izgulsz a saját esküvőd miatt? – kérdezte.

– Nem – feleltem teljesen őszintén, elnyomva a kibukni készülő nevetést. A legkevésbé sem aggasztott, hogy feleségül kell mennem Ílion ostoba, pazarló, önző hercegéhez, mert nem lesz semmiféle esküvő. Egy hét múlva vagy halott leszek, vagy az istennő templomának oltárszolgája. – Azon gondolkodtam, amit apám mondott, hogy szerinte a szem csak babona. A mágia valóságos. Láthattuk.

Veszélyes volt feszegetnem a kérdést, hiszen ezzel felkelthettem volna anyám gyanakvását, de a kijelentésemben nem keresett mögöttes tartalmat.

– A nők könnyebben hisznek a mágiában, mert képesek vagyunk életet hordozni magunkban. Mi eleve mágia vagyunk. És ezt a mágiát soha egy férfi sem fogja megérteni.

Bizonyos értelemben igaza volt, de én nem erre céloztam. Azonban eltűnődtem a szavain. Azon, hogy magamban hordozom a mágia szikráját, de lehet, hogy sohasem tapasztalhatom meg.

Eleinte, közvetlenül Haemon halála után, azt feltételeztem, teszem, amit elvárnak tőlem – feleségül megyek a herceghez, és örököst szülök neki. Már jóval a fivérem távozása előtt úgy képzeltem, hogy megházasodom, és gyermekeket hozok világra.

Anya leszek.

Egy újabb álom, amelyet nagy valószínűséggel fel kell adnom.

Kürt harsant a távolban, hangosan, zengőn. Felpattantam, és a szívem máris a torkomban dobogott.

Egy hatalmas hajó bukkant fel a tengeren.

Az ílioniak korábban érkeztek.

NEGYEDIK FEJEZET

Nagyot csaptam Démaratosz ajtajára, és benyitottam. A férfi az ágyán feküdt, a szoba sarkában.

– Itt vannak az ílioniak – közöltem, és becsuktam magam mögött az ajtót. A szobájából hiányzott minden személyesség, nem volt sem falikárpit, sem szőnyeg, sem dísztárgyak, semmi, ami kényelmet sugallna. Sem matrac, sem párnák. Még pokrócot sem használt, amikor hidegre fordult az idő.

– Az ílioniak bizonyára jó szelet kaptak – dünnyögte, egyértelműen részegen. Így máris volt esélye, hogy elbeszélgessünk. Leültem az egyetlen székére, és ökölbe szorított kezemet az ölembe ejtettem.

– Legszívesebben lemennék a kikötőbe tőrrel a kezemben, és egytől egyig ledöfném őket.

– Hol érdemes megszúrni valakit? – kérdezte, még mindig a tanár szerepében.

– Az ílioniakat bárhol érdemes megszúrni – morogtam. Démaratosz ingerülten nézett rám, ezért hozzátettem: – Páncélos katonát? A szemét, torkát, hónalját kell célba venni. – A fedetlen részek közül azokat, ahol a legnagyobb kárt lehet tenni bennük.

Láttam, hogy elégedett a helyes válasszal.

– Nem mintha sokat érhetnék el – dünnyögtem, és próbáltam elhelyezkedni azon a kényelmetlen széken. Miért nem használt párnát, mint egy civilizált ember? – Túl sokan vannak.

– Az ellenséges haderő mérete nem számít – helyesbített Démaratosz. – Egy daimoni sosem hátrál meg, sosem adja fel a harcot. Mit vár még el a kódex?

Vizsgáztatni akart? Miért nem hagyta, hogy békében panaszkodjam?

– Mindig becsülettel kell viselnünk magunkat…

Bólintott, de a szavamba vágott.

– Az önuralom létfontosságú.

– Szavaid sokkal többet nyomnának a latba, ha nem lennél részeg – közöltem.

A megjegyzésemet elengedte a füle mellett, és mondta tovább a magáét.

– Mindig uralnod kell önmagadat és az érzéseidet. Egyszer egy daimoni királyt felbosszantott a szolgálója, és így szólt hozzá: „megölnélek, ha nem lennék ennyire haragos.” Ez a fajta önuralom elengedhetetlen.

– És nem csak magamat és az érzéseimet kell uralnom, mert a legfontosabb, hogy a félelmemet is. Engedelmesség a törvénynek. Harc mindhalálig. Egy sokakért. – Volt még valami, de sehogyan sem jutott az eszembe.

– És sose menekülj el a csatából! – mondta Démaratosz.

– Igen, sose meneküljek el a csatából. Habár mást sem tanítottál, mint azt, hogyan meneküljek el ebből a csatából.

– Azért, mert nagyobb csata a tét. Meg kell szerezned az istennő szemét, és helyre kell állítanod a népedet – mondta leheletnyi gúnnyal a hangjában, mert nem hitt sem az istennőben, sem a mágiában. Többször is kifejtette nekem, hogy egyedül az acélban hisz.

– Te menekültél már el csatából? – kérdeztem lélegzet-visszafojtva. Talán hamarosan meghalok, szóval jobban szeretnék úgy távozni az élők sorából, hogy legalább a kíváncsiságom kielégült.

Kínosan hosszú csend állt be, mire végül válaszolt.

– Igen.

– Miért? – A kérdés magától bukott ki belőlem, mielőtt megállíthattam volna. Démaratosznál bátrabb emberrel még sosem találkoztam. Elképzelni sem tudtam, hogy hátrahagyná a harcmezőt.

– Elveszítettem a pajzsomat.

– Hogyan?

Csonka bal karjára nézett.

– A veszély pillanatában felemeltem a pajzsomat, hogy megóvjam a legjobb barátomat, és megmentettem az életét. De az ellenfél kardja levágta a kézfejemet, amellyel a pajzsot tartottam. Nincs annál rosszabb, mint amikor egy daimoni elejti a pajzsát. Odalett a becsületem.

Minden tanítása ellenére ez összezavart.

– De hiszen megmentetted a barátodat. Másnak nem kellene számítania.

Démaratosz végighúzta ép jobb kezét kopaszra nyírt fején. Amióta ismertem, mindig rövidre borotválta a haját.

– Ha elejtettem volna a fegyvert vagy a páncélzat egy darabját, megbírságoltak vagy megbüntettek volna. A kard vagy a sisak arra való, hogy megóvjon. De a pajzs minden harcost véd a falanxban. Az a daimoni, aki elveszíti a pajzsát, a becsületét is örökre elveszíti. A csoport előbbre való, mint az egyén. Egy sokakért.

De hiszen nem elveszítette a pajzsát, hanem szó szerint levágták róla.

– De miért jöttél Lokriszba? Miért nem tértél haza?

– Itt ha valaki gyáva, az nem változtatja meg sem az ő, sem a családja életét. Ugyanúgy elmehet a piacra, találkozhat a barátaival, meglátogathatja őket, ugyanúgy szembenézhet az ellenséggel a csatatéren. Még a serege parancsnokává is kinevezhetik. De Daimoniában? Nem látnának szívesen. Bárhová próbálnék menni, megvernének és kitaszítanának, és a szégyenem a családomra szállna. A feleségem és a gyermekeim jobban járnak nélkülem. A tetteim szégyent hoztak rájuk, és ha visszatértem volna hozzájuk, az tönkretette volna az életüket. Soha nem tenném ezt velük.

Kezemet a szívemre tettem. Kimondhatatlanul szomorúnak tartottam mindezt, és nem tudtam, mit is mondhatnék.

Démaratosz feszengve köhécselt, mintha túl sokat árult volna el magáról.

– A fiúgyermekeket rendszeresen megkorbácsolták, hogy lássák, ki tűri a legtovább zokszó és sírás nélkül. Meg kellett volna korbácsoljalak, hogy keményebb légy.

Tiszteletben tartottam az óhaját, hogy változtassuk meg a beszélgetés irányát, ezért azt mondtam:

– Nehezen magyaráztam volna meg szüleimnek a hátamon lévő korbácsnyomokat.

– Ügyesen hazudsz. Bizonyára kitaláltál volna valamit.

A feltételezése helytálló volt. A szükség úgy hozta, hogy meg kellett tanulnom ügyesen hazudni.

– A gyerekkorod rettenetes lehetett.

– Mindez azt szolgálta, hogy a lehető legjobb harcosok legyünk – vágta rá. – Segített is.

Személyesen megtapasztaltam a gyerekkori kiképzésének egy sajátos formáját, amit kifejezetten nem élveztem – Démaratosz gyakran hagyta, hogy a seregem tagjai váratlan időpontokban belopózzanak a szobámba, és rám támadjanak. Sosem lankadhatott az éberségem – mindig készenlétben kellett állnom, mindig résen kellett lennem, sosem aludhattam olyan mélyen, hogy meglepjenek.

Démaratosz megkísérelte megtanítani nekem a zárfeltörést is. Arra buzdított, hogy a túlélés érdekében lopjak, ha kell, ahogyan a daimoniak is tennék, de reménytelen esetnek bizonyultam. Végül feladta, miután többször nevezett „ostoba leánynak”, mint két kezemen meg tudtam volna számolni.

Felsorolta, mi mindent lopott fiatalabb korában, én pedig míg hallgattam, igyekeztem áhítatos képet vágni. Amikor feltettem a kérdést, vajon nem becstelenség-e lopni, sietett megnyugtatni, hogy az igazi becsület az, ha nem kapják el az embert. Furcsa logikának tűnt, de jelenlegi helyzetemben épp kapóra jött, minthogy határozottan azt terveztem, hogy ellopok valami felbecsülhetetlen értékűt.

– Itt mindenki puhány és gyenge – morgolódott Démaratosz, de a szavai egyre jobban elmosódtak, ahogy kezdte elnyomni az álom. – Tudtad, hogy Daimoniában nincsenek védőfalak? Csak a gyávák élnek fallal körülvett városokban.

Bármit készült ezután mondani, azt elnyelte a horkolása.

Odaléptem Troász, Ílion fővárosának kicsinyített másához, amelyet az utóbbi egy évben megszerzett értesülések alapján építettem meg.

A palota a jókora útvesztő közepén állt, amelyet úgy terveztek, hogy a megszállók ne juthassanak át rajta. Démaratosz megjegyezte, hogy az íjászok könnyedén járhattak a magas falak tetején, a gyalogság hatósugarán kívül, és onnan egyesével lelődözhették az ellenfelet.

A város többi részét csak az útvesztőn át lehetett elérni, és órákat töltöttem el a makett fölé hajolva, hogy az emlékezetembe véssek minden fordulót és zsákutcát, és a város melyik negyede hol helyezkedik el, hogy mielőbb eljuthassak a templomig.

Annak, hogy most újra megnéztem, semmi haszna nem volt. Már a teljes térkép beleégett az elmémbe. Démaratosz felé lestem, tudva, hogy úgysem jönne el egyik ünnepségre sem, és talán ez az utolsó alkalom, hogy elbúcsúzhatok tőle.

Odamentem, megpusziltam a homlokát, és azt mondtam:

– Köszönöm.

Morgott valamit, és az oldalára fordult. Azt kívántam, bárcsak ébren lenne, hogy hallja a hálámat.

A kaszárnyából az árnyékban lopózva mentem vissza a palotába, nehogy bárki is meglásson. Mostanra ez jó szokásommá vált.

Quỳnh már várt.

– Aggódtam miattad – mondta, amint beléptem.

– Jól vagyok. A saját otthonomban nem fenyeget veszély – feleltem, majd odamentem hozzá, és leültem mellé az ágyamra.

Eltelt pár szívdobbanásnyi idő, mire megszólalt.

– Megérkeztek az ílioniak.

– Tudom. Anyánk mondta, hogy a sorshúzás a korábbi érkezésük ellenére ugyanúgy két nap múlva lesz. Követet küldtek azzal, hogy holnap este lakomát rendeznek, amelyen megünnepeljük Lükaónt és jegyesét. – Habár gyötrelmes kínhalált kívántam minden ílioninak, nem volt ellenemre a kivételes lehetőség, hogy az ételeiket sorra kóstolhassam.

Még akkor is, ha sértésnek szánták.

– Nem lenne könnyebb, ha egyszerűen feleségül mennél a herceghez? – kérdezte. – Ha te lennél Ílion hercegnéje, akkor annyit kereshetnéd a szemet, amennyit csak akarod.

Ílion hercegnéje. A gondolattól elfogott az émelygés.

– Csak a papnők és az oltárszolgák léphetnek be a templomba.

Amikor épp nem gyakorlatoztam, a sereg két-három tagját rávettem, hogy jöjjenek le velem a kikötőbe kifaggatni a frissen érkezett kereskedőket. Így tudtam megépíteni Ílion fővárosának makettjét. A kereskedők arra is felhívták a figyelmemet, hogy csak egyféleképp lehet bejutni a templomba.

A sorshúzás volt az egyetlen esélyem.

– Aggódsz, hogy következményei lesznek, ha nem mész hozzá a herceghez? – kérdezte.

Megráztam a fejem.

– Nem az a fajta nő vagyok, akiért a férfiak háborúba mennének. Nem vagyok Menelaia.

– Kicsoda?

– Ő volt a világon a legszebb nő. Megszökött a szeretőjével, és ezzel kirobbantotta a nagy háborút – magyaráztam. Nem lepett meg, hogy Quỳnh nem emlékezett a névre. Lokriszban általában nem beszéltek róla, hiszen önző tettei annyi fájdalmat és veszteséget okoztak nekünk. – Ettől függetlenül továbbra is jogomban áll eldönteni, férjhez megyek-e, vagy sem. És miért is dühödne fel a herceg? Az ő királyságában leszek, az istennőjük templomában szolgálok. Felőlem haragudhat az istennőre, ha akar. Bár az nem fog jól végződni számára.

– Tudod, egyes férfiak milyenek. Lehet, hogy hiú és büszke. Hadat indíthat a családunk ellen, amiért megsértettük büszkeségében.

Erre eddig nem is gondoltam, és hirtelen görcsbe rándult a gyomrom.

– Ostoba döntés lenne. Semmit sem nyerne vele. Már most is halálra fojtogatnak minket.

– Lia, talán megnyugtató hatással lennél rá. A segítségeddel talán jobb belátásra térne.

Valószínűleg én voltam az utolsó, aki erre képes lenne.

– Ha olyan nemtörődöm és felelőtlen, mint mondják, az sem változtat semmin, ha hozzámennék feleségül. Lokrisz egy módon menthető meg, és nem házasságkötéssel.

– Talán hozzámehetsz, amikor visszatértél.

Nem tudhattam, mennyi idő, míg megtalálom a szemet, és visszatérek Lokriszba. Nem akartam, hogy a herceg megtudja, miben mesterkedem. Reméltem, hogy a szüleim elodáznák a frigyet, hogy legyen elég időm felkutatni a szemet, és hazahozni.

Az istennő szemével a kezemben akartam visszatérni. Akkor Ílionnak és a hercegnek egészen más gondokkal kellhet majd szembenéznie.

De majd töröm ezen a fejemet, amikor itt az ideje.

Csak az itt és mostra kellett összpontosítanom.

– Talán – értettem vele egyet. – Vagy akár te is feleségül mehetnél hozzá. Csodás királyné lennél. És nem él a világon senki más, aki megérinthetné annak a szörnyű embernek a szívét úgy, ahogy te.

– Nincs bennem vágy, hogy királyné legyek – mondta. – Láttam, mivel jár, és inkább csendes életet élnék egy olyan férfival, akit szeretek.

– Mint amilyen Andronikosz? – ugrattam, ő pedig vállat vont.

Bármennyire élvezte is a férfi társaságát, tudtam, hogy egyszer sem mondta neki, hogy szereti.

Ez sok mindent elárult.

– El kellene mondanod a szüleinknek, hogy mire készülsz – vetette fel. – Járna nekik az esély, hogy felkészüljenek.

– Ha elmondom nekik, megtalálják a módját, hogy semmissé tegyék, amit elértem. Minden készen áll.

– Összetörnek, ha még egy gyermeküket elveszítik.

Szavai tőrként hatoltak belém, közvetlenül a bordám alatt, és onnan mintha felrántották volna a szívemig. Csak felületesen gondoltam át, a halálom mit jelentene a családom számára. Túl fájdalmas volt.

– Nem fogok meghalni. Tudod, milyen makacs vagyok.

Quỳnh felnevetett, és pont ez volt a szándékom.

– Lia, te vagy a szívemnek kedves testvérem.

– Te pedig az enyém – vágtam rá, és megöleltem. – Visszajövök. Helyreállítom Lokriszt, és megmentem a népet. Egy sokakért.

– Én csak azt szeretném, ha nem te lennél az az egy – suttogta a vállamra hajtva a fejét.

Nagyot sóhajtottam.

– Valakinek muszáj mennie. Ezzel az erővel akár lehetek én is.

ÖTÖDIK FEJEZET

Az egész palota felbolydult méhkashoz hasonlított, ahogy mindenki igyekezett felkészülni az ílioniak érkezésére. Anyám nem volt hajlandó szégyenkezni amiatt, hogy az otthona nem felel meg a vendégek elvárásainak, így mindenkinek be kellett állnia takarítani. Reméltem, hogy ezen a napon beszélhetek a családommal, elmondhatok nekik mindent, amit akartam, ehelyett a kőpadlót sepertem.

Quỳnh be is bizonyította, miért ő a kedvencem, mert addig hízelgett Hippolütének, míg rávette, hogy készítsen nekem kádfürdőt. Nagyot sóhajtottam, amikor beleereszkedtem a kellemesen meleg vízbe. Meg is köszöntem Hippolütének, hogy vödörszámra hordta be a kedvemért vizet. A kevés megmaradt szolgálólányok egyike volt, és mindig készségesen segített.

Lemerültem a víz alá, hogy benedvesítsem a hajam, és Quỳnh ragaszkodott hozzá, hogy segít megmosni. Rendszerint homokot dörzsöltünk bele, hogy azzal tisztítsuk meg, aztán kifésültük, de mivel ez különleges esemény volt, megdézsmáltuk az egyre zsugorodó szappankészletünket. A faggyúból és hamuból készült szappan valóságos fényűzésnek számított, és igazán előkelőnek éreztem magam, hogy ilyen tiszta hajjal jelenek meg mások előtt.

– Mit gondolsz, muszáj lesz így tennünk a férfi vendégeinkkel? – kérdeztem. Egyes országokban megszokott volt, hogy a ház szűz lányai kádfürdővel kedveskedtek a látogatóba érkező férfiaknak. Ilyesmit még egyikünk sem tett, de az a szóbeszéd járta, hogy az ílioniak esetleg elvárnák. Még sosem láttam ruhátlan férfit. Egész kicsit kíváncsi is voltam.

– Remélem, hogy nem… – felelte. – Ha téged meztelen, fegyvertelen ílioniak közé engednének, attól tartok, a végén még holtan találnák őket, és akkor biztosan háborúznunk kellene.

– Igaz – hümmögtem. – Túl nagy lenne a kísértés.

Nem csupán az ílioniak megvendégelésére készültünk, egész Lokriszból idesereglettek, hogy részt vegyenek a sorshúzáson.

Hogy az esemény szemtanúi legyenek.

Quỳnh segített felkészülni az ünnepségekre. Lenéztem egyszerű tunikámra, tudva, hogy száz meg száz ember fog megítélni a kinézetem alapján.

Felszegtem az állam. Lokrisz hercegnője voltam. Nem hagyom, hogy mások lekicsinyeljenek.

– Anyánk azt akarta, hogy nagyanyánk gyöngysorát viseld – jegyezte meg Quỳnh.

Megbánás fogott el, de félre kellett söpörnöm. Rég eladtam az ékszert, hogy a tervem sikerre vigyem. Így most csak bólintottam.

– Megyek, megkérdezem Kallisztót, szüksége van-e valamire – mondta Quỳnh. Miután távozott, még egyszer szemügyre vettem a tükörképemet, mielőtt kimentem volna a folyosóra.

Elindultam a trónterem felé, ahol az ünnepségeket és a vigasságokat szoktuk tartani.

Ekkor fojtott kiáltást hallottam, majd kurta sikolyt, aztán pofon csattanását. Megszaporázva lépteimet balra kanyarodtam, a hang forrása felé.

Hippolüté a földön hevert, a fejét a kezével védve sivalkodott, és egy vadidegen férfi ütlegelte. Odarohantam, és közéjük ugrottam.

– Mégis mit képzelsz? – szegeztem a férfinak a kérdést, aki válasz helyett visszakézből lekevert nekem egy pofont, amitől hátratántorodtam, és elestem. Fájdalom áradt szét ott, ahol megütött, és csillagok táncoltak elsötétülő szemem előtt.

Egészen eddig azt hittem, a seregem nem kímélt a közelharc során. Most azonban ráébredtem, hogy egyikük sem ütött meg teljes erőből, úgy nem, ahogyan ez a férfi.

Szóval ezért mondta Démaratosz, hogy ne kerüljek ütéstávolságon belül.

– Tanuljátok meg, hol a helyetek, és engedelmeskedjetek a feljebbvalóknak! – rivallt rám az idegen, majd odaköpött mellénk. Igyekeztem minden vonását emlékezetembe vésni, hogy később megkereshessem. A haja fura színű volt, szinte sárga, és a szeme sötét, kegyetlen fényű. Gúnyos vigyorral az arcán nézett vissza, majd távozott.

Nem volt nálam fegyver, és a mentorom haragudott volna rám. Ostoba leány, a daimoni harcosoknak mindig a kezük ügyében van a fegyverük!

Ügyet sem vetettem erre a belső hangra, és odakúsztam Hippolütéhez.

– Jól vagy? – kérdeztem alaposan szemügyre véve.

– Igen. Jól – felelte zokogva.

Egyelőre nem voltak rajta látható zúzódások, de ez nem jelentette azt, hogy később sem lesznek.

– Mi történt?

– Nem tudom – mondta, miközben megpróbálta abbahagyni a sírást. – Azt kérte, hogy hozzak neki valamit inni, és azt hiszem, nem mozdultam elég gyorsan.

– Ezért aztán megütött? – kérdeztem döbbenten. Hallottam, hogy ilyesmi megesik más nemzeteknél, de személyesen még sosem tapasztaltam ilyesmit. A lokriszi férfiak szelídek és előzékenyek voltak.

Szorosan átöleltem, ringattam, amíg a sírása végül elcsitult. Amint a légzése újra normális lett, elengedtem, és azt mondtam:

– Szólok róla apámnak.

– Kérlek, ne – tiltakozott. – Nem akarok gondot okozni a családodnak. Annyira jók hozzám.

Nem voltak fenntartásaim azzal kapcsolatban, hogy hazudjak neki.

– Jól van – feleltem.

Az lesz az első dolgom, hogy jelentem az esetet, amint megtalálom a királyt. Tudnia kell, hogy az egyik vendége védtelen nőket ütött meg.

– Vissza kell mennem a konyhába – mondta Hippolüté megbicsakló hangon.

– Csak akkor, ha biztosan ezt akarod. Bölcsebb lenne keresned valakit, aki átveszi a helyed, és kiszolgálja a vendégeket.

– Nincs más – mondta erőtlenül, amitől majd megszakadt a szívem. Tudtam, ez milyen érzés.

– Szólj, ha szükséged lenne a segítségemre – kértem. Hippolüté bólintott, és elindult a konyha felé.

Felizzott bennem a harag. Legszívesebben megütöttem volna valamit.

Vagy leszúrtam volna valakit.

Felálltam, azzal a feltett szándékkal, hogy visszamegyek a szobámba a tőrömért. Soha többé nem lephetnek meg nélküle. Amint befordultam a folyosón, beleütköztem Andronikoszba, aki elkapta a vállamat, nehogy elessek.

– Lia! Épp téged kerestelek. Meglepetésem van.

A háta mögé nyúlt, és elővette a tőrömet, majd átnyújtotta. Mintha pontosan tudta volna, épp mire lenne szükségem.

– A saját fegyveremet adod oda? Mondok én valamit, de csak azért, mert Quỳnh-nek udvarolsz. A nők nem szeretnek olyasmit kapni ajándékba, ami eleve az övék. – Muszáj volt ugratnom, csak azért, hogy lenyugtassam zaklatott idegeimet, mert annyira felkavart ez a véletlen egybeesés, hogy odahozta nekem a tőrt, amiért épp elindultam.

Andronikosz elmosolyodott.

– Nem, csak megélesítettem neked. Quỳnh adta oda ma reggel. Gondoltam, szükséged lehet rá.

A tőr a tokjában lapult, de a szíjak, amelyekkel a lábamra szoktam rögzíteni, nagy valószínűséggel még mindig a szobámban voltak.

– Bárcsak két perce is nálam lett volna!

– Miért?

– Az egyik „vendégünk” megütötte Hippolütét, és én is kaptam tőle visszakézből egy pofont, amiért közbeavatkoztam.

Andronikosz keskeny vonallá préselte az ajkát, és összevonta a szemöldökét.

– Hol?

Először nem értettem, mire gondol. Hol történt? Vagy az arcomon hol ütött meg? Végül úgy döntöttem, az utóbbira gondolt, és oda mutattam, ahol a pofon csattant. Az állkapcsom még mindig égett a fájdalomtól, de már rég megtanultam, hogy túllépjek az ilyen apróságokon.

– Nem látok semmit – mondta.

Ennek örültem, de persze tudtam jól, attól, hogy most nem látszott zúzódás, később még belilulhat az arcom.

– Ki tudnál jelölni valakit, aki vigyáz Hippolütére? – kérdeztem. – Nem szeretném, ha ez megismétlődne.

Kurta biccentés volta a válasz.

– Azt hiszem, Telamón ma este nincs szolgálatban. Majd megkérem rá.

– Jó. És köszönöm ezt is – emeltem fel a tőrt.

– Szívesen. És ha megtalálod azt a gazembert, mutasd meg nekem! Szívesen váltok vele pár szót – mondta Andronikosz, és magamra hagyott.

Eltűnődtem, mekkora bajt okoznék a szüleimnek, ha levadásznám a férfit, aki megütött. Nem kértem őrt a kapitányomtól, és ő sem ajánlotta fel.

Mindketten tudtuk, hogy nincs rá szükségem.

Fegyverrel a kezemben bármely férfival szemben megálltam a helyem, mindaddig, míg nem hagytam, hogy hozzám érjen.

Rendszerint ügyesen szökelltem, és tértem ki az ütések, döfések és vágások elől, messziről kerülve ellenfelem fegyverét vagy öklét. Ez a támadás Hippolüté és ellenem – a saját otthonunkban, ahol elvileg biztonságban voltunk – olyan váratlanul ért, hogy nem készülhettem fel rá.

Ezt soha többé nem fogom hagyni.

Ha Démaratosz megtudná, egy életen át hallgathatnám miatta.

Úgy döntöttem, visszamegyek a szobámba a tőröm bőrszíjáért. Épp csak pár lépést tettem meg, amikor apám hangját hallottam. A kezemben lévő tőrre pillantottam. Nem volt hová rejtenem, és nem volt mivel megmagyaráznom, miért van nálam. Kétségbeesésemben ide-oda kaptam a tekintetem, amely végül megállapodott egy tálcán, amit valaki hátrahagyott. Felkaptam, és elrejtettem alatta a tőrt.

Apám meglátott, és elmosolyodott.

– Csatlakozol hozzánk?

– Igen, természetesen. Csak ezt gyorsan a helyére teszem. Máris jövök.

Apámnak kissé megnyúlt az arca. Tudtam, hogy bántotta, amiért nem tud könnyű, fényűző életet biztosítani számunkra, és muszáj volt segítenünk a ház körüli teendőkben. De bólintott, és folytatta útját.

Nagyobb társaság követte, és ahogy elhaladtak mellettem, főhajtással üdvözöltem őket.

Jó pár lépéssel lemaradva az utolsó vendég után két férfi közeledett az ebédlő felé. A szívem vad dobolásba kezdett, amikor rájöttem, hogy egyikük az, aki megütött.

Vörös köd ereszkedett rám, és a harag forró hullámként csapott át rajtam. Az ujjaim rászorultak a frissen élezett tőröm markolatára. Legszívesebben odarohantam volna, hogy átvágjam annak az alaknak torkát.

Ostoba leány, a harcosnak muszáj betartania a törvényt.

Ellenkezne Lokrisz törvényeivel, ha ezt a vendéget megsebesíteném apám otthonában, hiszen szüleim vendégszeretetét és védelmét élvezte – megosztoztak a són, és ez megszentelt kötelék, amelyet tilos megszegni.

Pedig nagyon viszketett a tenyerem, hogy ezt a férfit itt, helyben megöljem.

Ráadásul a meglepetés ereje is a kezemre játszana. Egy pillanatra átadtam magam ennek a vágyképnek, elképzeltem, ahogy a férfi szeme elkerekedik a döbbenettől, amint a pengém átsuhan a torkán, aztán ernyedten elterülne a földön.

Önuralom mindenben, emlékeztettem magam.

Muszáj eltűnnöm a közeléből, még mielőtt felelőtlenül ostobaságot művelnék. Kétségbeesetten igyekeztem megfékezni az indulatomat, ezért sarkon fordultam, és kicsörtettem abba a félreeső udvarba, ahová egyébként szinte soha nem tettem be a lábam.

A közepén egy óriási, ősrégi olajfa állt. Napközben árnyékot vetett az egész udvarra. Éjszaka eltakarta a csillagokat.

Lehunytam a szemem, nekidőltem a hűvös kőfalnak, és vártam, hogy a haragom elmúljon.

Ekkor zajt hallottam, mintha bőrsaru csusszant volna a földön. Azonnal felpattant a szemem, és már nyúltam is a tőrért, amelyet még mindig a tálcával takartam el.

– Van ott valaki? – kérdeztem. Hátha az a férfi jött ki, hogy itt érje a végzet. Ha megint rám támadna, a törvény felmentene, ha vérét ontom. Hiszen önvédelemből tenném.

Ám a nesz az udvar túlsó végéből jött, az árnyékból. Egy alak lépett ki az egyik oszlop mögül, és közelebb jött.

Egy másik férfi.

Amint megláttam az arcát, a szívem azt suttogta: Ó, hát itt vagy. Már vártalak.

HATODIK FEJEZET

Pontosan ugyanezt éreztem, amikor először megpillantottam Quỳnh-t. Mintha felismertem, emlékeztem volna rá, nem pedig akkor látnám először.

Mintha a sors azt akarta volna, hogy találkozzunk.

A lelkem megszólította ennek a férfinak a lelkét.

Ám egy különbség mégiscsak akadt – tudtam, hogy Quỳnh-t a sors rendelte a testvéremnek.

És semmi ismerős nem volt az előttem álló férfi iránti érzéseimben.

– Jó estét – köszönt, és kissé meghajolt. A hangja mély volt és aranyló, mint a méz a pasteliben, amit tegnap ettem.

Eltátottam a szám, és nem tudtam válaszolni. Az illemet kicsi gyerekkorom óta belém nevelték, de most akkor sem tudtam volna megszólalni, ha az életem múlik rajta.

Vajon ő is ugyanígy érzett?

És ha igen – számított egyáltalán? Úgysem lehetne belőle semmi.

Lesújtott, hogy ez pont akkor történt meg, amikor épp készültem kockára tenni az életemet.

Az idegen magas volt, még Démaratosznál is magasabb. A válla is szélesebb. Egyszerű, indigókék tunikáját övvel fogta össze a derekán. Sötétkék köpönyegét dísztű rögzítette jobb vállán, így jobb karja szabadon maradt, és láthattam izmait, amelyek rendszeresen végzett kemény munkáról árulkodtak.

Fiatal volt. Nem fiú, hanem férfi. Talán pár évvel lehetett csak idősebb nálam.

Aranybarna bőre sötétebb volt, mint a legtöbb általam ismert férfié – mintha sok időt töltene a napon. Éjfekete haja megcsillant a fáklyák fényében, a hajvégek enyhén begöndörödtek, a saját hajamra emlékeztetve.

A szeme színét nem láttam, de telt ajka volt. Csókolni való.

Arcának jobb oldalán rég begyógyult heg húzódott, amely sötét szemöldöke felett kezdődött, végighaladt magas arccsontján, és erős vonalú állán ért véget.

Eltűnődtem, ki hasíthatta fel az arcát, és vajon helyénvaló lenne-e, ha az illetőt ledöfném miatta.

Talán a heg azt jelezte, hogy veszélyes, olyan férfi, aki gyakran keveredik késharcba, de ettől csak még érdekesebb lett az arca.

Bizonyosan az egyik püroni völgyből származott, ahol a lokriszi kőbányák is vannak, mivel a terület lakosainak jellegzetes borostyán nyakláncát viselte.

De még sosem láttam az udvarban. Tudtam, hogy emlékeznék rá.

A testem ugyanúgy reagált rá, mintha harca készülne. A szívem őrült dobolásba kezdett, a bőröm várakozón bizsergett, a vérem zubogva áradt az ereimben, és alig bírtam uralni a légzésemet.

Nehéz volt megőriznem józan gondolkodásomat.

Ez biztosan az a vonzódás, amiről Quỳnh beszélt – a szikra, a sóvárgás, a vágy, hogy közelebb kerüljek hozzá.

Milyen lehet egy ilyen férfi csókja?

Úgy tűnt, én nem vagyok rá ugyanilyen hatással. Még csak rám sem nézett, míg én beittam minden egyes vonását. A tekintetét a fa ágaira szegezte, és körbejárta a törzsét, végighúzva kérgén az ujjait.

– Hallottam erről a fáról, és a saját szememmel akartam látni. Lokrisz utolsó fája, emlékeztető mindarra, ami elveszett. – Elhallgatott, és felém fordult, amitől a szívem még gyorsabban kezdett verni. – Hoz gyümölcsöt?

– Nem – mondtam, megkönnyebbülve, hogy visszanyertem a hangomat.

– Újabb intés az istennőtől.

Szokatlannak találtam, hogy valaki ilyen hétköznapi módon beszélt róla. Mintha nem is lenne kérdés a létezése, és nem olyasmi, amit szőnyeg alá söprünk, és inkább nem veszünk róla tudomást.

– Ezért van a lokriszi nőknek hosszú hajuk – tette hozzá. – Mert ez az egyetlen, ami itt növekedésre képes.

Ezt kérdésnek vagy kijelentésnek szánta? Nem tudhattam. Minden érzékszervemre köd ereszkedett.

– Ez az első napod az udvarban? – kérdeztem, és örültem, hogy végre egy épkézláb mondatot tudok formálni, és a hangom nem remegett meg.

A férfi nekidőlt a fa törzsének, mintha azt várná, hogy közelebb lépek. Karját keresztbe fonta a mellkasán.

– Igen. Azt hittem, pazarabb lesz. Lenyűgözőbb. De kissé lehangoló, hogy őszinte legyek.

Bár nem kellett volna személyes sértésnek vennem a megjegyzését, fájt.

– Elitista vagy – vetettem oda leheletnyi viszolygással.

Rám mosolygott, mintha a válaszom mulattatná.

– Általában jobbnak tartom magam a többségnél, igen.

A szavai kiábrándítóan hatottak rám. Távoznom kellene, mielőtt ez az idegen csak tovább ront a megítélésén.

– Bár társalgásunk szórakoztató és tanulságos volt, vár a kötelesség.

– Mi történt az arcoddal? – kérdezte felém intve.

Bizonyára véraláfutás jelent meg rajta. Visszanyeltem egy nyögést. Ezt hogyan magyarázzam meg anyámnak? Legszívesebben az arcomra szorítottam volna a kezem, de még mindig ott volt nálam a tőr és a tálca.

– Nem hagytam, hogy egy férfi bántsa az egyik szolgálót.

– Miért tennél ilyet? – kérdezte hitetlenkedve.

– Úgy érted, miért nem hagytam, hogy egy férfi ütlegeljen egy nála kisebbet és gyengébbet? – kérdeztem éppolyan hitetlenkedve.

– Igen. Akár súlyos sérülést is szerezhettél volna. Ostobaság volt.

A gerincem megfeszült, és kihúztam magam.

– Talán várnom kellett volna, míg jön valaki, hogy megmentse?

– Igen – felelte, mintha ez nyilvánvaló lenne.

– Meg kellett akadályoznom. – Az arcommal fizettem érte, de ez lényegtelen apróságnak tűnt abban a pillanatban. – Megmentettem a szolgálót, és magamat is könnyedén meg tudom menteni.

– Valóban?

Mit akart ezzel a kérdéssel?

– Igen.

– És most mitől szeretnéd megmenteni magad?

– Jelen pillanatban? Ettől a beszélgetéstől.

– Ne menj!

Nehezen tudtam volna megmagyarázni, a kérése miért puhított meg. Nem parancsként, nem utasításként hangzott el, mert abból az elmúlt egy évben bizony épp eleget hallottam.

Ehelyett úgy mondta, mint aki nem akar elbúcsúzni tőlem.

Tudtam jól, mit csinál. Kardként veti be a személyes varázsát és férfiú szépségét, és korábbi kijelentésem ellenére tehetetlennek éreztem magam ostromával szemben.

Talán valóban kellene valaki, aki megment.

– Miért ne menjek? – kérdeztem.

– Mert azt akarod, hogy megcsókoljalak, és szívesen tennék a kedvedre.

– Tessék? – Kezem-lábam remegett, és a szívem olyan hangosan vert, hogy biztos voltam benne, ő is hallja.

Nem csókolhattam meg egy vadidegent csak úgy a szüleim palotájának udvarán. És megalázó volt, hogy helyesen értelmezte az iránta érzett vágyamat. De soha nem engednék efféle késztetésnek. Képtelen lennék rá. Anyám felháborodna, apám pedig feldühödne. A magamfajtáknak nem illett így viselkednie.

Az lett volna a legokosabb, ha távozom. Elsétálni, és úgy tenni, mintha ez meg sem történt volna.

De én nem ezt tettem.

Lassan odajött hozzám, mintha az övé lenne a világ minden ideje. A szívemnek valahogy sikerült még gyorsabban vernie, elnyomva minden mást. A férfi megállt előttem, és a melegsége átjárt. A tálcámért nyúlt, és elvette, nyilván azzal a szándékkal, hogy leteszi valahová.

A tőröm csörömpölve esett le a földre, és a férfi tekintete követte a hangot. Féloldalas mosoly ült ki az arcára, és a tálcát letette a tőröm mellé.

– Tőr? Fegyverre van szükséged?

– Feltételezem, ez attól is függ, mit tervezel.

Újabb mosoly.

– Csakis olyasmit tervezek, ami számodra élvezetes lesz. De ha le akarnál szúrni, tudd, hogy nem te lennél az első, akinek ez megfordult a fejében.

Ezt figyelmeztetésnek szánta? Óvakodnom kellett volna tőle, de csak néztem ezt a férfit, teljesen elbűvölve, és képtelen voltam menekülőre fogni.

– Azóta az ajkamat nézed, hogy megpillantottál – duruzsolta olyan halkan, hogy előrébb kellett hajolnom, hogy halljam.

– Nem is – ellenkeztem épp olyan halkan, de azért, mert nem hittem, hogy tudnék hangosabban is beszélni. Mintha elveszítettem volna az uralmat a testem felett.

– Azt szeretnéd, ha megcsókolnálak. – Kijelentésként mondta, és legszívesebben tiltakoztam volna a feltételezés ellen, mert valaki az elmém mélyén, akinek a hangja gyanúsan Démaratoszéra hasonlított, azt suttogta: Ostoba leány, egy hercegnő, akinek jegyese van, nem így viselkedik!

Tudtam én ezt. De lehet, hogy alig egy hét, és már halott vagyok.

Ideje félresöpörni az illemet.

– Ha azt akarod, hogy távozzam, úgy lesz – mondta.

– Még azt sem tudom, mi a neved – mondtam kifulladva, bizonytalanul.

– Iaszón.

– Lia vagyok.

– Nagyon gyorsan ver a szíved, Lia. Látom a torkod lüktetésén.

– Ó… – Csak ennyit sikerült felelnem.

Meleg ujjával megérintette azt a pontot a nyakamon, és éreztem, hogy a szívverésem válaszul megugrik.

Iaszón közelebb hajolt, az ajka szinte az enyémhez ért, de még csábítóan messze ahhoz, hogy a testem megremegjen az izgatott várakozástól.

– Reszketsz. Még sosem csókoltak meg?

A szívem úgy rezgett a mellkasomban, mint egy hatalmas dob.

– Nem.

– Van jegyesed?

Szerencse, hogy legalább egyikünket érdekelte…

– Igen, de már nem sokáig. – Talán jobb lett volna, ha hazudok, de nem akartam.

Neki nem.

– A jegyesed tud erről?

– Még nem – ráztam meg a fejem.

Az ajka valamiképp még közelebb került, anélkül, hogy megérintett volna.

– Félek megcsókolni, nehogy utána más férfi csókját már ne élvezd.

Végtelenül öntelt kijelentésének le kellett volna hűtenie.

De nem.

Sőt, most már meg akartam tudni, valóban olyan jól csókol-e, mint állította.

És szívesen hagynám ennek az Iaszónnak, hogy elvegye a kedvem a majdani férfiak csókjaitól, ha ez azzal járna, hogy végre az ajkára szoríthatom a szám.

– Rendszerint nem csókolok meg olyan nőket, mint te. Akik érintetlenek. Ártatlanok. Sosem tudni, hogy az apjuk milyen követeléssel áll elő.

Kétségbeesett vágy ülte meg a gyomromat, követelve, hogy folytassuk. Azt akartam, hogy kielégítse kíváncsiságomat, és megcsókoljon. E vágy hajszolt, hogy porig romboljam minden kifogását.

– Nem árulom el neki.

– Én sem. – A szeme megcsillant, és azt kívántam, bárcsak tudnám, milyen színű napfényben, mert jelenleg hívogató tintafekete tónak hatott. – Csak ki kell mondanod a szavakat. Hogy azt akarod, hogy megcsókoljalak.

A tíz perccel ezelőtti Lia ezért felpofozta volna. De a mostani? Mivé alacsonyított le anélkül, hogy hozzám ért volna? Egy pillanatra eltöprengtem, hová lett a büszkeségem, majd így szóltam:

– Azt akarom, hogy megcsókolj. De nem tudom, hogyan kell.

– Könnyű. Tedd, amit én. Kövesd a példám!

Az egész világ megszűnt körülöttem, és minden erre az egyetlen pillanatra sűrűsödött – oda, ahol végül megérintett az ajka. A szemhéjam rebbenve lecsukódott, és felnyögtem, amikor Iaszón gyengéden megcsókolt, és az ajkunk mintha egybeolvadt volna. Furcsa volt, de nem kellemetlen. De csakis az ajkunk ért össze. Átfutott rajtam a gondolat, milyen lenne, ha azok az izmos karok átölelnének.

Először túlságosan is tudatában voltam annak, mit teszek. Görcsösen figyeltem, próbáltam jó diák lenni. Azt tenni, amit ő is, utánozva a mozdulatait, ahogy az ajkát az enyémre nyomta.

Ám ekkor valami megváltozott. Ahelyett, hogy arra összpontosítottam volna, hogy Iaszón mit tesz, és próbálnék rájönni, hogyan reagáljak rá, lassan elengedtem magam, és hamarosan minden természetesnek érződött. A csók részese lettem, és élveztem, ahelyett, hogy feszengtem és szorongtam volna miatta.

Hasonlított ahhoz, mint amikor korábban belemerültem a fürdővízbe. Meleg volt és kellemes, a végtagjaim ellazultak, mintha bódító köd vett volna körül. Gyengéden és puhán csókolt, mintha őrizni akarta volna a pillanat lágyságát.

Bár finomnak találtam, egyáltalán nem erre számítottam. Quỳnh nem ilyennek írta le.

Mintha egy darabka hiányzott volna. Iaszón elhúzódott, mintha érzékelte volna belső vívódásomat.

Először én törtem meg a csendet.

– Még egyszer. De most úgy, ahogyan kell. Tudom, hogy ennél több is lehet.

Az álla megfeszült, a szemöldökét összevonta, a szeme sötét lett.

– Azt akarod, hogy többet mutassak? – A hangja rekedt volt és feszes, amit megmagyarázhatatlanul izgalmasnak találtam.

– Igen.

Ekkor két kezébe fogta az arcomat. Hosszan a szemembe nézett, és szinte megdelejezett átható tekintete. Talán ha akartam, akkor sem tudtam volna ellenállni.

És nem akartam.

Aztán… felfalt. Nem volt más szó a csókjai őrjítő szenvedélyére, ahogyan a szája vágyakozva az enyémre tapadt. Megmutatta nekem, pontosan miről maradtam le eddigi életemben.

Megértettem, hogy az első próbálkozásnál visszafogta magát, ugyanúgy, ahogy a katonák is egy egész éven át visszafogták ütéseik erejét, amikor velem harcoltak. Ez bizony egyáltalán nem hasonlított ahhoz, mintha meleg fürdővízbe merülnék.

Olyan volt, mintha egy működő vulkánba hajítottak volna be, ahol a mindent elolvasztó hő átjárta a testem, végigszáguldott az ereimben, és sóvárgó, gyötrő vággyal töltött el, olyannyira, hogy már szinte megszűntem önmagam lenni – csupán test voltam, amely valamiképp tudta, csakis Iaszón képes ezt a sajgást enyhíteni.

Hirtelen elhúzódott, és hüvelykujját végighúzta az alsóajkamon.

– Nyisd fel az ajkad a kedvemért…

Megtettem, amit kért, és a nyelve behatolt a számba. Villám cikázott végig a testemen, ahogy Iaszón végigsimított nyelvével az enyémen, és a térdem megrogyott. A keze még szorosabban fogta a csípőmet, és magához húzva felemelt. Úgy kapott fel, mintha tollpihe lennék.

Termetétől és erejétől meg kellett volna ijednem, de mámorítónak találtam.

Ingerelni kezdett a nyelvével. Végighúzta az ajkamon, aztán visszatolta a számba, szinte simogatva a pokoli izzást, amelyet életre keltett bennem. A bőröm sistergett, ahol hozzám ért a szájával és a nyelvével, mintha megjelölt, örökre megbillogozott volna.

Nem csoda, ha Quỳnh ennyire élvezte!

– Nem kellene hagynod idegen férfiaknak, hogy így csókoljanak. – A szavai megtörtek az ajkamon. Mintha meglepte volna a reakcióm. Mintha pofonra vagy ellenkezésre számított volna, nem pedig lelkes részvételre.

Lassan lecsúsztam a testén, és végre újra meg tudtam állni a saját lábamon.

– Neked meg nem kellene hagynod idegen nőknek…

Az ajkával fojtotta belém a szót. A keze bejárta a testemet – simogatta a hajamat, megfogta a tarkómat, a derekamat, és úgy húzott közelebb. Épp csak eljutott a tudatomig folyton vándorló érintése, mert túlságosan is lefoglalt, amit a csókunk váltott ki belőlem.

Végre megértettem, mi történik köztünk. Kardvívás volt, csak egészen más fegyverrel. Harc, amely nem fájdalommal jár, hanem olyan gyönyörrel, amit eddig elképzelni sem tudtam. Támadunk és visszavonulunk, megőrizzük az egyensúlyunkat, használjuk a kezünket, belevetjük magunkat a csatába.

És tudtam, hogyan kell harcolni.

Mindent beleadtam, nem maradtam adósa: mozdulatért mozdulattal, ízért ízzel, érintésért érintéssel, csókért csókkal fizettem.

– Olyan az ízed, mint a méznek – mormoltam az ajkára hajolva.

Iaszón elmosolyodott.

– A tiéd édesebb, mint a méz.

Kezemet széles vállára tettem, és elkezdtem tolni a fa felé. Amikor a háta hozzáért, megint elmosolyodott.

– Én akartalak terelgetni, nem pedig fordítva.

– Mindig is gyorsan tanultam – mondtam, és lábujjhegyre álltam, hogy ajkunk újra összeforrhasson.

Halk nyögés szakadt ki a torkából, a teste forrón, erőt sugározva feszült az enyémnek, ahogy odanyomtam magam hozzá, és ráeszméltem, hogy valamikor menet közben ez az öntelt, pimasz alak átalakult valami mássá.

Amivé én változtattam.

Már nem ő irányított, és nem adott utasításokat, már nem nevetett rajtam, sem azon, amiket mondtam. Nem, apránként feloldódott az ölelésben. A légzése szaggatottá vált, a szíve vadul dobolt a mellkasában. Megborzongott.

Iaszónt nem hagyta hidegen, ami köztünk történt.

Épp csak egy pillanatig élvezhettem a diadalt, mintha valamiképp megnyertem volna ezt a csatát, mert a szája egyszer csak szenvedélyesen az enyémre tapadt. Most én nyögtem fel az ajka és keze ostroma alatt.

Csodálatos érzetek kavarogtak a testemben, mint afféle jeges tűz, amely fel-le száguld az ereimben. Egyszerre égtem és fáztam, ami egyszerre zavart és töltött el izgalommal.

Sokszor elgondolkodtam már azon, milyen lehet mágiával rendelkezni, de most úgy képzeltem, ez nem nagyon különbözhet tőle – a varázslattól, amelyet két ember pusztán csókokkal létrehozhat. Már-már túlvilági volt.

És valahányszor azt hittem, ennél szenvedélyesebb, ennél intenzívebb, sóvárgóbb már nem is lehetne a csók, nem lehetne vadabb, sem forróbb, Iaszón ismételten rám cáfolt. Szédítő magaslatokba repített, amitől kába lettem, és a csókján és érintésén kívül másra nem is tudtam gondolni.

Még sosem ájultam el, de kezdtem úgy érezni, hamarosan sor kerül rá.

Magával ragadott a vágy, hogy közelebb legyek hozzá. Ujjaim besiklottak selymes hajába, megcirógatták az arcát, és megállapodtak a nyakán. A bőre olyan meleg volt, olyan élő, olyan puha, ugyanakkor mégis erős. Még jobban fel akartam fedezni a testét. Lebontani minden akadályt közöttünk.

Elhúzódott, és elmosolyodott, amikor mormolva, szavak nélkül tiltakoztam.

– Nem kell sietnünk – mondta, és boldogan egyetértettem vele.

Ám mielőtt megszólalhattam volna, gyengéd csókokkal hintette tele az államat, lefelé haladva felkínált nyakam ívén. Ez új volt, érdekes és kellemes. Hátradöntöttem a fejem, hogy jobban odaférjen, és felsóhajtottam. Éreztem a bőrömön a mosolyát.

– Már rég ideutaztam volna – súgta rekedtes, mély hangon –, ha tudom, hogy a lokriszi nők ennyire készségesen fogadják az ílioni férfiakat.