Riley Sager

AZ ÉJSZAKA

MÉLYÉN

Kossuth Kiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Patricia Cole-nak: szerintem ezt imádtad volna.

1994. július 16., szombat

6:37

A reggeli napsütés úgy szüremlik be a sátorba, mint a víz, tompa fénnyel csöpög a fiúra. Az orcáira csepergő fény felébreszti mély álmából. Résnyire nyitja a szemét, csak homályosan lát az alvástól összeragadt szempillái hálóján át. Felnéz a sátor szövete által narancssárgára színezett fénybe, próbálja megállapítani a nap állását, elgondolkodik, hogy hány óra lehet, és hogy az anyja vajon ébren van-e már, kortyolgatja-e már a kávéját a konyhában, várja-e őket, hogy bemenjenek reggelizni.

Fülledt a levegő a sátorban. A júliusi kánikula nem hagyott alább az éjszaka, és most vaskosan, súlyosan megrekedt odabent. Nyitva akarta hagyni a sátorajtót, míg alszanak, de az apja azt mondta, úgy bemennek a szúnyogok. Így az ajtóponyva becipzározva maradt, a hőség bent szorult, és összekeveredett a fiúk jellegzetes nyári szagával. Fű és veríték, rovarriasztó és napvédő krém, reggeli lehelet- és testszag.

A fiú az orrát ráncolja a szagra, és érzi, hogy egy izzadságcsepp serken ki a szemöldöke felett, miközben megfordul a hálózsákjában. Biztonságban érzi magát. Mint egy ölelésben.

Bár egészen felébredt már, nem akar még felkelni. Jobban esik ott maradnia, ahol van, épp úgy, ahogy van. Egy fiú egy lusta szombat reggelen, egy lusta nyár kellős közepén.

A neve Ethan Marsh.

Tízéves.

És ez az utolsó gondtalan pillanata az elkövetkező harminc évre.

Mert épp, amikor ismét be akarja hunyni a szemét, észrevesz egy másik fénysugarat. Éles, függőleges vágás világlik a sátor oldalán.

Furcsa.

Elég furcsa ahhoz, hogy felüljön, most már teljesen nyitott szemmel, és szemügyre vegye a vágást a szöveten, ami a sátor tetejétől egészen a talajig húzódik. Kissé ráncolódik, mint a bőr, amit nemrég vágtak meg. A résen át látja az ismerős kert egy szeletét. Frissen nyírt fű. Világoskék égbolt. A napfény, ami csak most jelenik meg a messzi fák fölött.

Ahogy meglátja, Ethant arcul csapja a felismerés, amivel halványan már tisztában volt, amióta felébredt, de csak most kezdi megérteni igazán.

Egy sátorban van.

A saját hátsó kertjükben.

Teljesen egyedül.

De amikor este lefeküdt aludni, volt vele valaki.

Valaki, aki mostanra eltűnt.

1

Siiiiitty.

Hirtelen felébredek, idegesen a sötét szobát átszelő hang hatására. Visszaverődik a falakról, és több hullámban visszatekergőzik belém. Az ágyban fekszem, teljesen mozdulatlanul, tágra nyitott szemmel, míg a hang el nem enyészik.

Nem mintha valójában ott lett volna.

Több évtizednyi tapasztalat megtanította nekem, hogy csak a fejemben szól. Álom, emlék és hallucináció egyben. Először jöttem vissza ebbe a házba. Őszintén szólva meg is lep, hogy ilyen sok időbe telt, különösen miután az itt történtek évfordulója olyan vészesen közeleg. Felülök, ránézek az órára az éjjeliszekrényen, remélem, hogy a hajnalhoz közelebbi időt mutat, mint az éjfélhez. Nincs szerencsém. Még csak negyed három van. Hosszú, álmatlan éjszaka áll előttem. Felsóhajtok és a jegyzettömbért nyúlok, amit az óra mellett tartok. Hosszas hunyorgás után a sötétben találok egy üres oldalt és lefirkantok három bosszantó szót.

Megint azt álmodtam.

A noteszt visszadobom az éjjeliszekrényre, majd a tollat is, ami csattanva landol a jegyzetfüzet borítóján, 0 legurul, és a szőnyegre esik. Győzködöm magamat, hogy hagyjam ott reggelig. Hogy semmi sem fog történni vele az éjszaka. De a rossz gondolatok gyorsan megjelennek. Mi van, ha a toll folyik, és az éjfekete tintája foltot hagy a krémszínű szőnyegen? Mi van, ha valaki megtámad az éjszaka közepén, és az egyetlen tárgy, amivel megvédhetném magam, a kupak nélküli toll, amit így már nem érek el?

Az utóbbi amilyen riasztó, annyira valószínűtlen is, de kirobbant az ágyból. Felveszem a tollat, és a jegyzettömbre teszem. Így. Sokkal jobb.

A szorongásomat – egyelőre – sikerült enyhíteni, készülök visszamászni a takaróm alá, amikor felfigyelek valamire odakint.

Fény.

Nem szokatlan errefelé. Annak ellenére, hogy a Hemlock Circle-ön nincs közvilágítás, sosincs teljes sötétség. A földszinti ablakfülkékből és az emeleti hálószobák ablakaiból naplemente után árad a fény a makulátlan pázsitra, sokszor egészen napfelkeltéig. A Chenék bejárati ajtaját keretező lámpák is alkonyattól pirkadatig égnek, elriasztva a betolakodókat és a denevéreket is, amik időnként megpróbálnak megtelepedni a gerendák között. A medence Wallace-ék hátsó kertjében egész nyáron földöntúli kék fénnyel világít. Télen karácsonyi díszkivilágítás sziporkázik a környéken lévő hat házból ötön, beleértve Pateléket is, akik dívalikor rakják fel a magukét, és újévig le sem veszik.

Aztán ott van még a garázsvilágítás. Az minden házban van. Egy pár mozgásérzékelős biztonsági lámpa a garázsajtók fölött középen, ami az autófényszóró erejével kezd világítani, valahányszor valaki vagy valami elhalad alatta. Esténként újra meg újra be-, majd kikapcsolnak a zsákutcában, olyan gyakorisággal, mint a szentjánosbogarak, miközben a lakók hazatérnek a munkából a halványuló nappali fényben, kimennek a postáért, vagy kihúzzák a kukákat a járdaszélre.

Ahogy közeledik az éjfél, néhány még akkor is életre kel: amikor szarvasok osonnak át a környéken az erdő felé, vagy amikor Fritz Van de Veer kisurran elszívni egy cigarettát, miután a felesége, Alice már lefeküdt.

A fény, ami felkeltette a figyelmemet, Patelék garázsa fölött gyulladt ki, két házzal arrébb. Megvilágítja a felhajtójuk egy darabját, az aszfalt fehér lesz tőle, mint a jég. Kíváncsian odamegyek az egyik ablakhoz a hálószobában, amit még mindig nem tartok a sajátomnak. Gyakorlatilag nem is az. A szoba, ami egykor az enyém volt, és még most is annak érzem, a folyosó túloldalán van, és üresen áll. Ez a szüleim hálószobája, ahová ritkán merészkedtem be gyerekkoromban. De most, friss fejlemények sorozatának köszönhetően, amivel még most is küzdök, az enyém lett.

Ennek az új szobának az ablakaiból kilátás nyílik a Hemlock Circle-re. Ahol állok, onnan a zsákutca minden egyes házának legalább egy darabkáját látom. Balra megpillantom a régi Barringer-ház egy részletét, jobbra pedig Chenék házának sarkát. Szemközt balról jobbra haladva teljes egészében látszik Van de Veerék, Wallace-ék és Patelék háza, ahol továbbra is ég a garázsvilágítás.

Amit nem látok, az az, hogy mitől kapcsolt be. Mitesh és Deepika Patel feltehetőleg odabent alszik, mint a bunda. Semmilyen állat nem iszkolt el a fény elől. Nem fúj olyan szél, ami eléggé megmozgathatott volna egy közeli faágat ahhoz, hogy a mozgásérzékelő működésbe lépjen. Csak az üres kocsifelhajtót látom egy csendes zsákutcában, éjnek évadján.

Nemsokára már azt sem látom, mert Patelék garázsvilágítása kialszik.

Tíz másodperccel később a Wallace-ék házán lévő kapcsol be. Ők közvetlen szomszédok Patelékkel, a két házat csak egyetlen ösvény választja el, ami a zsákutcába vezet, ahol jelenleg se autó, se ember, se semmi.

Közelebb megyek az ablakhoz, az orrom majdnem hozzáér az üveghez, erőlködve próbálok meglátni valamit, bármilyen apróságot, ami beindíthatta a Wallace-ék garázsa feletti fényt.

Semmi sincs ott. Azaz semmi látható.

De akkor is ott maradok az ablakra tapadva, még azután is, hogy Wallace-ék garázsajtaja fölött kikapcsol a lámpa. Csak arra tudok gondolni, hogy egy denevér indíthatta be. Remekül érzik itt magukat, ahogy azt Chenék tornácvilágítása is tanúsítja, lakomáznak a temérdek rovarból, ami a zsákutcát körülvevő erdőben él. És kimondottan nehéz meglátni őket a sötétben.

De aztán a Van de Veerék garázsa fölötti világítás is életre kel, és én tudom, hogy az elméletem téves volt. A zsákmányukat kergető denevérek összevissza röpködnek, nem módszeresen háztól házig.

Ez valami más.

Ez… nyugtalanító.

A nyugtalanság érzete szétterjed a mellkasomban, mert eszembe jut az a harminc évvel ezelőtti dolog. Nem tudok mit tenni ellene. Azok után, ami itt történt.

Amikor Van de Veerék világítása kikapcsol, számolni kezdek.

Öt másodperc.

Aztán tíz.

Aztán egy teljes perc.

Elegendő idő ahhoz, hogy azt gondoljam, bármi is van odakint, már továbbment, valószínűleg az erdőbe, ami azt jelenti, hogy egy állat volt. Valami, ami egyszerűen túl kicsi és fürge ahhoz, hogy meglássam, de nem elég kicsi és fürge ahhoz, hogy elkerülje a Hemlock Circle házainak extraérzékeny mozgáskapcsolóit. A feszültség a mellkasomban enyhül, megengedek magamnak egy megkönnyebbült sóhajt.

Ekkor bekapcsol a Barringerék garázsa feletti lámpa.

Maguk a fényszórók pont nem látszanak, de a gyepre és a járdára vetülő fényüktől a pulzusom táncot jár.

Bármi is van odakint, nem ment el.

Ami azt illeti, közeledik.

Több eshetőség is megfordul a fejemben, kezdve a legrosszabbal, mert én alapból így működöm. Mindig a legriasztóbbra, legrémesebbre gondolok egyből. Ebben az esetben ez az lenne, hogy valaki körbejár a zsákutcában.

Valaki, akit nem látok, de egyértelműen odakint van.

Házról házra jár, újabb gyerek után kutatva, akit elragadhat.

A soron következő, és csak egy árnyalatnyival kevésbé aggasztó elképzelésem az, hogy akárki is van odakint, azért jött a Hemlock Circle-re, hogy tesztelje a biztonsági világításokat, hogy lássa, mennyire lenne könnyű betörnie az itteni házak egyikébe.

A harmadik forgatókönyv az, hogy valaki egyszerűen csak késő esti sétára indult. Valaki ennek a két négyzetmérföldnyi kertvárosi területnek egy másik zsákutcájából. Valaki, akit álmatlanság gyötör, ahogy engem is, és úgy döntött, kisétálja magából.

De ha ez csak egy ártatlan séta, miért nem mutatkozik, akárki is van odakint?

A paranoid, de mégis logikus válasz az, hogy ez nem egy ártatlan séta. Ez valami más. Valami rosszabb. És én, a valószínűleg egyetlen ébren lévő ember a Hemlock Circle-ön, tartozom azzal mindenki másnak, hogy megpróbáljak véget vetni neki.

Amikor a szomszédos Barringer-háznál kikapcsol a fény, mozgásba lendülök. Tudom, hogy ez a ház lesz a következő, így remélem, tetten tudom érni, bárki is legyen az. Vagy legalább tudatom vele, hogy nem mindenki alszik az utcában.

Kimegyek a szüleim hálószobájából, és a folyosón a lépcsőhöz sietek. A földszinten a mezítlábas lépteim csak úgy csattognak a keményfa padlón, ahogy átvágok az előtéren a bejárathoz. Elfordítom a zárban a kulcsot, felrántom az ajtót, és kilépek a meleg, július közepi éjszakába.

Senki más nincs idekint.

Ezt egyből meg tudom állapítani. Csak én, kissé lihegve, boxeralsóban és az LCD Soundsystem koncertpólómban. Nem hallok és nem látok semmit, miközben átvágok a ház előtt a felhajtó irányába. Ahogy befordulok a sarkon, a mozgásomra halk kattanással bekapcsol a biztonsági világítás a garázsajtó felett.

Egy pillanatra azt hiszem, valaki más indította be, és gyorsan megfordulok, teljes pánikban. Mire rájövök, hogy csak én voltam az, a rovarok már összesereglettek a lámpa körül. Nézem heves táncukat, és egyszerre érzem magam ostobának és ugrásra késznek.

Hirtelen megszólal a fejemben egy bosszús hang, ami már évek óta kínoz gondolatban. Térj már észre, Ethan! Senki sincs idekint.

Csak hogy biztosra menjek, teljesen mozdulatlanul állok, és végigpásztázom az utcát, hátha bármi jelét látom valaki másnak. Olyan sokáig állok ott, hogy a garázsvilágítás egy idő után kikapcsol, ismét sötétségbe burkolva a felhajtót és engem is.

Ekkor érzem meg. Valamiféle jelenlétet, csak haloványan az esti levegőben. Úgy lebeg ott, ahogy bizonyos szagok. A szivarfüst. A parfüm. Az odaégett pirítós szaga. Olyan, mintha valaki itt járt volna mindössze pár másodperce. Talán még mindig itt van, a Hemlock Circle-t körülvevő fák között bujkál, és engem figyel.

Paranoid vagy, mondja a hang a fejemben.

De nem vagyok az. Érzem. Mint ahogy meg tudod mondani, hogy valaki van a szomszéd szobában, akkor is, ha meg sem pisszen.

Ami még nyugtalanítóbb, hogy milyen ismerősnek érződik a jelenlét. Nem tudom, miért. Nem mintha tudnám, ki van idekint, ha egyáltalán valaki. Mégis égnek áll a szőr a karomon, és megborzongok a balzsamos melegben is.

Csak ekkor jövök rá, hogy kinek a jelenlétét érzem.

Nem gondoltam volna, hogy valaha is újra érezni fogom.

– Billy? – szólalok meg.

Bár nem több suttogásnál, a név mintha megtöltené az éjszakát, visszhangzik a nyughatatlan sötétségben, sokáig ott időzik, miután kimondtam. Mire elenyészik, tudom, hogy tévedtem.

Az lehetetlen. Nem lehet Billy. Ő harminc éve eltűnt.

2

Kint maradok még úgy egy percig, várakozom a sötétben, kétségbeesetten remélve, hogy ismét megérezhetem Billy jelenlétét. De eltűnt. Nyoma sem maradt, ahogy senki másnak sem.

Nem fekszem vissza az ágyba, miután bemegyek, járkálok a sötét, csendes házban, amit egyszerre érzek és nem érzek az otthonomnak. Nem emlékszem, hogy mikor aludtam utoljára teljes nyolc órát. Életem java részében szakaszosan alszom. Hamar el tudok aludni, szinte azonnal édes álomba zuhanok. A probléma mindig később következik, amikor egy-két óra múlva hirtelen felriadok, éberen, nyugtalanul, és átjár valami meghatározhatatlan rettegés. Ez több óráig is eltarthat, míg aztán sikerül újra elaludnom. De néha a visszaalvás teljesen elmarad.

Krónikus álmatlanság, az orvosom így nevezi. Hivatalosan a húszas éveim óta szenvedek tőle, de már jóval korábban kezdődött. Az évek során átestem alvásvizsgálatokon, alvásnaplót vezettem, és megpróbáltam minden gyógymódot, amit javasoltak. Eltávolítottam a tévét a hálószobámból. Olvastam egy órát lefekvés előtt. A meleg zuhanyt, a kamillateát és a sötétben duruzsoló hangoskönyveket elalváshoz. Semmi sem működik. Még azok az altatók sem, amik egy elefántot is leszedálnának.

Most már egyszerűen csak elfogadom, hogy mindig ébren leszek hajnali egy és négy között. Hozzászoktam ezekhez a sötét, csendes órákhoz az éjszaka közepén, amikor azt érzem, hogy én vagyok az egyetlen ember a világon, aki ilyenkor virraszt.

Ahelyett, hogy elpazarolnám őket, próbálom ezeket az éber órákat jól hasznosítani, szemmel tartom a dolgokat, míg mindenki más alszik. Az egyetemen bejártam a kollégium folyosóit, és köröket róttam az udvaron, megbizonyosodtam róla, hogy minden rendben van. Amikor Claudiával osztoztunk egy ágyon, néztem, ahogy alszik, minden egyes alkalommal a frászt hoztam rá, amikor arra ébredt, hogy bámulom. Most, hogy már csak magam vagyok, az éjszakának ezt a hosszú, magányos szakaszát azzal töltöm, hogy bámulok ki az ablakon. Az egyszemélyes polgárőrség. Manning doktornő, az utolsó a terapeuták kamaszkoromig visszanyúló, hosszú sorában, azt mondta, hogy a dolog a bűntudat és a szorongás együtteséből fakad.

– Azért nem tud aludni – mondta nekem –, mert úgy gondolja, ismét nem sikerül majd megakadályoznia valamilyen szörnyű eseményt. És hogy aki elrabolta Billyt, egyszer eljön magáért is.

Teljes őszinteséggel mondta ezt, mintha nem hallottam volna már ezt tucatszor azelőtt. Mintha ettől a túlzottan is nyilvánvaló szakvéleménytől valahogy át tudnám aludni az éjszakát. Úgy tettem, mintha ez valami óriási áttörés lenne, nem győztem hálálkodni neki, kiléptem a rendelőjéből, és soha többé nem mentem vissza.

Ez hét évvel ezelőtt történt, és ellenben azzal, amit elhitettem Dr. Manninggel, továbbra sem tudok aludni.

Jelenleg az álmatlanságom kezelhető. Napközbeni pihenőkkel pótolom az alvást, szunyókálok a kanapén, miközben a háttérben mormog az esti híradó, vasárnaponként délig alszom. Ez meg fog változni az iskolakezdéssel szeptemberben. Akkor majd hatkor talpon kell lennem, akár aludtam, akár nem.

De ma este még csak július közepén járunk, így szabadon mászkálhatok szobáról szobára. Semmit sem csináltam a házzal azóta, hogy én egy hete beköltöztem, a szüleim pedig elköltöztek, a helynek valahogy félbemaradt, ideiglenes hangulata van. Mintha mi mindnyájan, a szüleim, a szállítók és én is, félúton feladtuk volna. A legtöbb személyes tárgyam, beleértve a ruháim felét is, bedobozolva maradtak, felstószolva az üres szobák sarkaiban, és arra várnak, hogy kicsomagoljam őket. Csatlakozik hozzájuk minden, amit a szüleim itt hagytak, a bútorok, amik vagy túl nagyok voltak a kis floridai lakásukba, vagy nem voltak elég kedvesek a szívüknek, hogy magukkal vigyék őket.

Az étkezőben kör alakban álló székek üres teret fognak közre, ahol az asztalnak kellene lennie. A konyhában a szekrényekből a legtöbb tányért, evőeszközt és poharat elvitték, csak egymáshoz nem passzoló kósza darabokat hagytak hátra. A nappaliban megmaradt a kanapé, de a hozzá passzoló fotel, amiben apám minden este elalszik, már nincs itt. Ahogy a tévé sincs. És a régi állóóra sincs. És legalább az egyik kisasztal is hiányzik, bár a kristálytál, ami egykor rajta állt, most a bézs szőnyegen pihen.

Valahányszor meglátom, mindig eszembe jut, hogy kezdenem kellene valamit a házzal, nem hagyhatom tovább ebben az állapotban. Másrészt viszont nem vágyom úgy igazán berendezkedni itt, mert úgy kevésbé érződne átmenetinek a helyzet, sokkal inkább szomorú, végérvényes lépésnek, amit pedig félek elismerni annak.

A múlt hétig majdnem harminc év telt el úgy, hogy nem laktam ebben a házban. Azután, hogy Billy eltűnt, ősszel nem mentem vissza az iskolába, mármint nem abba az iskolába, ahová addig jártam. Ahol ismerős volt a folyosó, és ismertem a tanárokat, és voltak barátaim, akiket egész nyáron nem láttam, noha csak egy-két mérföldnyire laktunk egymástól. Helyette a szüleim egy magániskolába küldtek New York állam északi részére, ahol senki sem tudta, ki vagyok, és azt sem, hogy mi történt a hátsó kertünkben. Meg azt sem, hogy azóta ritkán aludtam át az éjszakát.

Megkönnyebbülés volt a rozzant kollégiumban élni, olyan fiúk által körülvéve, akiket hálisten nem érdekeltem. Ezt ki is használtam, beleolvadtam a tömegbe, míg el nem végeztem az iskolát. Senki sem vett észre, és én mindent megtettem, hogy ez így is maradjon. Volt pár közeli barátom, de Billyről előttük is hallgattam. Bár senkinek nem beszéltem róla, óhatatlanul észrevették, hogy milyen komor lettem az ünnepek és a nyári szünetek előtt, és hogy mennyire örültem, hogy visszatérhettem az iskolába a szünet végén.

Azt hiszem, a barátaim azt gondolhatták, hogy utálom a szüleimet. Az igazság az volt, hogy ezt a házat utáltam. Utáltam, hogy arra emlékeztet, ami itt történt. Utáltam felébredni az éjszaka közepén, kinézni a szobám ablakán, és látni ugyanazt a darab pázsitot, ahonnan Billy eltűnt. De a legjobban a bűntudat érzését utáltam, ami elfogott minden egyes alkalommal.

Billy eltűnt. Én továbbra is itt voltam. Ez valahogy nem tűnt helyesnek.

Amikor eljött az idő, hogy egyetemet válasszak, egy olyan mellett döntöttem, ami még messzebb volt az otthonomtól. A Northwesternre mentem. Ott még egyszerűbb volt elvegyülni a hallgatók tömegében aranyló nyarakon és könyörtelen teleken át. Beálltam egy csomó szociofób figura közé. Olyasfajta videójáték- és képregényrajongó kockák voltak, akik manapság jó fejnek számítanak, de akkoriban határozottan nem voltak azok. Én még köztük is kissé számkivetett voltam, mert jobban szerettem a könyveket a Game Boynál, a csendes összejöveteleket a buliknál.

Egy ilyen kis összejövetelen ismerkedtem meg Claudiával, akit egy barátjának a barátja hozott magával. Egyszer csak ott álltunk egymás mellett egy sarokban, és úgy tettünk, mintha ízlene a langyos sör.

– Az a jó a nagy bulikban – szólalt meg váratlanul –, hogy a puszta méretüknél fogva jó fedezéket biztosítanak a magunkfajta mizantrópoknak. Itt viszont csak kirívunk.

Ránéztem a műanyag poharam pereme felett és szemügyre vettem. Szép volt, amolyan könyvmolyosan. Barna haj. Karcsú alak. Félénk mosoly.

– Miből gondolod, hogy én mizantróp vagyok? – kérdeztem.

– Az arckifejezésed – válaszolta. – A kisugárzásod. A testbeszéded. Hogy itt állsz velem, a Névtelen Introvertáltak elnökével.

Vigyorogtam, meglepődtem, és el voltam ragadtatva, hogy ilyen könnyedén kiismert valaki.