A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

James and the Giant Peach

First published in the USA by Alfred A. Knopf, Inc., 1961

First published in Great Britain by George Allen & Unwin, 1967

Published by Puffin Books, 1973

Text © The Roald Dahl Story Company Limited, 1961

ROALD DAHL is a trademark of The Roald Dahl Story Company Ltd.

www.roalddahl.com

Illustrations © Quentin Blake, 1995

The moral right of Roald Dahl and Quentin Blake has been asserted

Fordította

Kövesdi Miklós Gábor

Hungarian translation © Kövesdi Miklós Gábor, 2025

Hungarian edition © Kolibri Kiadó, Budapest, 2026

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Minden jog fenntartva

Első kiadás

Felelős kiadó Pap Zoltán

Felelős szerkesztő M. Szabó Csilla

Korrektor Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-615-122-115-0

Ajánlom ezt a könyvet

Oliviának és Tessának

A TÖRTÉNET LEGFONTOSABB SZEREPLŐI:

Egy

Négyéves koráig James Henry Trapp boldog volt. Békésen éldegélt anyukájával és apukájával a tengerparti házukban. Volt sok-sok játszótársa, futkoshatott a parti fövenyen, csónakázhatott az óceánon. Álmodni sem lehetett volna ennél szebbet-jobbat.

Aztán egy nap James anyukája és apukája vásárolni ment, és valami szörnyűség történt. Fényes nappal, a zsúfolt utca kellős közepén felfalta őket egy dühös rinocérosz, amely a Londoni Állatkertből szökött meg.

Képzelhetitek, milyen kellemetlenül érintett ez két ilyen jóravaló, derék szülőt. De mindent összevéve James még náluk is sokkal rosszabbul járt. Az ő kínjaik egy szempillantás alatt véget értek. Szegény James viszont egy csapásra egyedül találta magát az ijesztő, barátságtalan nagyvilágban. A bájos tengerparti házat azonnal el kellett adni, a kisfiút pedig mindössze egy pizsamával és egy fogkefével a kis bőröndjében elköltöztették a két nénikéjéhez.

Úgy hívták őket, Spongya és Cövek, és azt kell mondjam, szörnyű némberek voltak. Önzőek, lusták, kegyetlenek, az első perctől minden ok nélkül, állandóan verték Jamest. Sosem szólították a nevén, hanem olyanokat mondtak neki, hogy „te undorító féreg” vagy „rakás szerencsétlenség”, és soha nem adtak neki játékokat vagy képeskönyveket. A szobája olyan kopár volt, mint egy börtöncella.

Így éltek hármasban – James, Spongya néni és Cövek néni – egy domb tetején Dél-Angliában, a nénik gyászos, omladozó házában. A domb olyan magas volt, hogy ha James a kertjük bármely pontjáról lenézett, kilométerekre ellátott az erdők és mezők szabdalta, gyönyörű tájon, és tiszta időben, ha jó irányba nézett, látott egy parányi szürke foltot a látóhatáron: azt a házat, ahol imádott szüleivel élt. Azon túl pedig látta az óceánt is, hosszú, sötétkék csík volt, mint egy tintapaca az ég peremén.

De Jamest sosem engedték le a dombról. Spongya néni és Cövek néni túl fárasztónak találta, hogy elvigyék piknikezni vagy akár egy rövid sétára is, egyedül pedig nyilván nem mehetett.

– Az a kis mihaszna csak rosszalkodna, ha kimenne a kertből – mondta Cövek néni.

Szörnyű büntetéseket helyeztek kilátásba, például egy hétre bezárják a pincébe a patkányok közé, ha megpróbál átmászni a kerítésen.

A kert elfoglalta az egész dombtetőt, nagy volt, és kopár, és az egész területen az egyetlen növény (a távoli végében kornyadozó csenevész babérmeggyeket leszámítva) egy ősöreg őszibarackfa volt, amely sosem adott gyümölcsöt. Nem volt ott sem hinta, sem mérleghinta, sem homokozó, és sosem hívtak meg más gyerekeket a hegyre, hogy Jamesnek legyen kivel játszania. Még egy kutya vagy macska sem volt társaságnak. Egyre szomorúbb és magányosabb lett, órákon át ácsorgott a kert végében, és vágyakozva nézett az előtte varázsszőnyegként elterülő erdők-mezők és az óceán tiltott világára.

Kettő

James Henry Trapp már három éve élt a nénikéinél, amikor egy reggel valami fölöttébb furcsa történt vele. És ez, ami, mint mondtam, csupán fölöttébb furcsa volt, előidézett még valamit, ami nagyon furcsa volt. Az a nagyon furcsa pedig valami elképesztően furcsához vezetett.

Az egész egy perzselően meleg nyári napon kezdődött. Spongya néni, Cövek néni és James mind a kertben voltak. Jamest szokás szerint dolgoztatták. Ezúttal fát hasogatott a sparheltbe. A nénik kényelmes nyugszékeken ültek a közelben, szénsavas limonádét iszogattak magas poharakból, és Jamest figyelték, nehogy egy pillanatra is abbahagyja a munkát.

Spongya néni borzasztó kövér és alacsony volt. Apró malacszeme volt, beesett szája és fehér, petyhüdt arca. Olyan volt, mint egy hatalmas, fehér, túlfőzött káposzta. Cövek néni viszont sovány, magas és csontos volt, és acélkeretes szemüveget csíptetett az orra hegyére. Rikácsoló hangja volt, hosszú, nedves, vékony ajka, és valahányszor mérges vagy izgatott lett, apró nyálcseppek fröcsögtek a szájából. Ott ült ez a két rémes szipirtyó, iszogatta a limonádét, és időről időre rákiáltott Jamesre, hogy dolgozzon gyorsabban. Közben pedig arról beszélgettek, mennyire szépnek tartják magukat.

Spongya néni hosszú nyelű tükröt tartott az ölében, fel-felemelte, és förtelmes arcát nézegette benne.

– Arcom piros, mint a rózsa – közli a rút Spongya néne.

– Illatom is édes, üde, mindenkinek tudni kéne!

Csodáljátok bájos loknim,

Ha pedig leveszem zoknim,

Lábujjam ragyog az égre!

– Hasadba – szól Cövek néni – egész pulyka is beférne!

Spongya néni arca vörös. Cövek inti: – Add fel, kincsem!

Nőies bájaim mellett szemernyi esélyed nincsen!

Fogam ragyog! Orcám bájos!

Rajongóm az egész város!

Csak ragyámra ne tekintsen!

– Édes szívem! – szólt a Spongya. – Csont és bőr vagy, másod sincsen!

– A szépségem oly páratlan, Hollywoodban volna helyem.

Szép is volna – vallott Spongya –, többé nem fájna a fejem!

Mind imádna itt, a földön!

Mindent megkapnék, de rögtön!

Egy díva sem ér fel velem!

– Remek Frankenstein lennél, azt készséggel elismerem!

Ezalatt szegény James a tűzifával gürcölt. Csuromvizes lett a szörnyű hőségben. A karja sajgott. A fejsze túlságosan nehéz volt egy ilyen kicsi fiúnak. Miközben dolgozott, James arra gondolt, mit csinálhat a világ összes többi gyereke. Van, aki a kertben triciklizik. Van, aki a hűvös erdőben sétál, és csokorra való virágot szed. Az összes régi barátja a tengerparton játszik a homokban vagy a vízben pancsol…

Hatalmas könnyek gördültek végig James arcán.

Abbahagyta a munkát, a favágó tuskónak dőlt, és teljesen magával ragadta a boldogtalanság.

– Mi ütött beléd? – visította Cövek, és haragosan nézett rá acélkeretes szemüvege fölött.

James elsírta magát.

– Hagyd ezt abba, de rögtön, és folytasd a munkát, te bosszantó kis korcs! – parancsolta Spongya néne.

– Édes Spongya néni! – hüppögött James. – Drága Cövek néni! Nem lehetne, kérlek, most az egyszer, hogy lebuszozzunk a tengerpartra? Nincs túl messze… Melegem van, szomorú és magányos vagyok…

– Még mit nem, te semmirekellő! – kiabált Cövek néni.

– Náspángold el! – biztatta Spongya.

– El is fogom! – vakkantotta Cövek. Dühösen meredt Jamesre, a fiú riadt szemekkel nézett vissza rá. – Majd később verlek el, ha nem lesz ilyen melegem – mondta a banya. – Most kotródj a szemem elől, te gusztustalan pondró, hagyj békén!

James megfordult, és futott, ahogy csak bírt, egyenesen a kert túlsó végébe, és elbújt a korábban már említett, csoffadt babérmeggy mögé. Aztán kezébe temette az arcát, és csak sírt.