szerkesztette
Jean-François Marmion

részlet

corvina

Copyright © Sciences Humaines, 2018
Published by special arrangement with Éditions Sciences Humaines
in conjunction with their duly appointed agent 2 Seas Literary Agency
and co-agent Livia Stoia Literary Agency

Mottó: Où en est la psychologie de l’enfant?, René Zazzo
© 1983, Éditions Denoël

Hungarian translation © by Fáber András and Kiss Kornélia, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Sous la direction de Jean-François Marmion: Psychologie de la connerie
vue par Jean-Claude Carrière, Boris Cyrulnik, Antonio Damasio, Howard Gardner, Alison Gopnik, Daniel Kahneman, Tobie Nathan, Emmanuelle Piquet et bien d’autres encore…
Sciences Humaines Éditions, Auxerre, 2018

A borítót tervezte: Karcagi Klára

A borítón használt grafikák: Shutterstock.com/geengraphy, Shutterstock.com/Madiwaso, Shutterstock.com/GrAl

Kiadja 2022-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6826 0

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

A francia con szó,

amire az egész könyv épül, nem egyszerűen barom, hülye, idióta, korlátolt, ostoba vagy szemétláda és így tovább, hanem mindez egyszerre. Ráadásul nemcsak szellemi képességet jelöl, hanem azt is, hogy az, akire mondják, hogyan viselkedik a kapcsolataiban és a közéletben. Sőt, a szóban az a mély megvetés is benne rejlik, amivel a „normális” ember az effajta hülyéhez viszonyul. Továbbá a con negatív tulajdonságokkal is együtt jár: többek között gyűlölettel, irigységgel, kivagyisággal, mértéktelen becsvággyal. Mivel pedig ahány esszé, interjú vagy tanulmány, annyi oldalát domborítja ki a francia con fogalmának, a fordítók kényszerűen, de bátran vállalták, hogy mindig a legmegfelelőbb szóval, szavakkal segítsék a magyar olvasót a hülyeség pszichológiájába merülni.

Kiss Kornélia és Fáber András

„Valamikor régen belekezdtem egy kutatásba az ostobaságról. Az első eredmények biztatók voltak. Önként jelentkező is akadt volna bőven a vizsgálathoz. Viszont időhiányban szenvedtem. Abban reménykedtem, hogy a hallgatóim között majdcsak akad valaki, akinek megtetszik a téma meg a terv, amit kitaláltam hozzá. Pompás szakdolgozati téma, gondoltam. Hát nem! A diákok feszengeni kezdtek, amikor előhozakodtam vele… Már magát a témát sem találták elég komolynak… A fogalom sem illett a tudományos munkáról alkotott elképzeléseikbe. Elég sok ilyen tárgy hever az utcán, amelyekért a pszichológusok le sem hajolnak.”

René Zazzo: „Mi fán terem az ostobaság, asszonyom?”
A Hol tart ma a gyermeklélektan? című kötetben, Denoël, 1983.

Bevezetés

Ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel

-------------

„A józan ész az a dolog, amely a legjobban oszlik meg az emberek között”, írja Descartes. De mi a helyzet az ostobasággal?

Nos, az ostobaság hol csurran, hol csak cseppen, hol csordogál, hol pedig árad, de mindenütt jelen van. Nincsenek határai, nem ismer korlátokat. Olykor csendesen csobog, egész elviselhetően, máskor meg egy helyben poshad, mint az iszap, megint máskor hirtelen nekilódul, mint a földrengés vagy a tengerár, mindent elnyelve, csúffá téve, bemocskolva, ami csak az útjába kerül: az ostobaság mindenkit besároz. Sőt, azt sem átallja közben a fülünkbe sugdosni, hogy mindannyian vétkesek vagyunk benne. Én magam sem érzem úgy, hogy mentes lennék tőle.

A lét elviselhetetlen nehézsége

Kivétel nélkül mindannyian naponta látunk, hallunk, olvasunk ostobaságokat. Ugyanakkor mindannyian csinálunk, gondolunk, fontolgatunk és mondunk is nem kevés ostobaságot. Mind alkalmi, átmeneti ostobák vagyunk, akik futólag követünk el vagy mondunk szamárságokat, anélkül hogy bármi súlyosabb következménye lenne a dolognak. Az viszont fontos, hogy rájöjjünk a hibára, és sajnáljuk, amit elkövettünk, mivel tudjuk, hogy tévedni emberi dolog, és hogy a megbánás bocsánatot érdemel. Mindig akad, aki az embert ostobának tartja, de az sajnos csak ritkán fordul elő, hogy az ember maga jöjjön rá, hogy ostobán viselkedett… Ráadásul a csendesen duruzsoló hétköznapi ostobaságon kívül ki vagyunk téve az ostobaság bajnokai, a méltóságteljes, nagybetűs ostobák harsogó szamárságainak is. Ezekről az ostobákról, akár családi körben, akár munka közben ütközünk beléjük, nincs mit mesélni. Csak éppen megdöbbenést és gyötrelmet okoznak az embernek bárdolatlan butaságukkal és példátlan pökhendiségükkel. Annyira meg vannak győződve a maguk igazáról, hogy a legszívesebben semmibe vennék mindazt, amit az ember gondol, érez vagy vél a világról. Annyira beszennyezik az ember kedélyét, hogy lassan már abban is kételkedni kezd, van-e egyáltalán igazság ebben a nyomorúságos árnyékvilágban. Még nagy jóakarattal eltöltve sem igen vagyunk képesek a felebaráti szeretet érzését táplálni irántuk.

Az ostobaság olyan, mint egy be nem tartott ígéret, az értelem és a bizalom ígérete, amit az ostoba fajankó, az emberiségnek ez az árulója, rútul elárult. Az ostoba ember oktalan, akár az állat. Szeretnénk őt magunkhoz édesgetni, barátunknak tartani, de hiába, mert a tökfej nincs azon a szinten – mármint ahol mi magunk vagyunk. Arra a nyavalyára, amiben ő szenved, nincs orvosság. És – kész tragikomédia – nem is fogja gyógykezeltetni magát, mert meg van győződve arról, hogy a vakok országában ő az egyetlen félszemű. Nincs abban semmi meglepő, hogy a zombi sokakat elbűvöl látszat-létezésével, észrevehetetlen szellemi színvonalával, és azzal az alapvető, ellenállhatatlan igényével, hogy az élőket – a hősöket éppúgy, mint a barátságosakat – leszállítsa a saját szintjére. Voltaképpen a tökfilkó is az agyunkra pályázik: félnótás ugyan, de ezt a hangnemet sohasem téveszti el. A tökfejség teljesen kifejlett válfajában olykor akadnak értelmes vagy legalábbis művelt egyedek: az effélék szívesen égetnének könyveket, akár a szerzőkkel együtt, mindezt pedig egy másik könyvre, másik ideológiára, vagy éppen arra hivatkozva cselekednék, amit a nagy mesterektől tanultak (olyanoktól, akik akár maguk is tökfejek voltak, bár nem feltétlenül), és kis fáradsággal egy tartalmi kivonatból is börtönrácsot eszkábálnának.

A kétely megőrjít, a bizonyosság ostobává tesz

Az igazi, par excellence oktondi azonnal, csupán a látszat alapján, enyhítő körülményekre való tekintet nélkül mond ítéletet az ember felett, ráadásul úgy, hogy alig lát ki a szemellenzője mögül. Ahhoz persze ért, hogy lelkesedést mutasson, amikor eszmetársaihoz csatlakozik, vagy amikor az erkölcs, az illendőség vagy a köteles tisztelet nevében lincselésre buzdít. Az oktondi falkában vadászik és csordában gondolkodik. „Mert nekünk úgy működik az agyunk, / Hogy négyen együtt már csorda vagyunk”, énekelte Georges Brassens. Az is ő volt, aki így dalolt: „Dicsőség annak, aki úgy mulat, / Hogy ne nagyon zavarja a szomszédokat.” A szomszédok viszont sajnos nem mindig vannak tekintettel az emberre.

A lerázhatatlan oktondi nem éri be azzal, hogy terhünkre van, még meg is van magával elégedve. Rendíthetetlen. Be van oltva határozatlanság ellen. Pontosan tudja, mihez van joga. A boldog idióta nem töri sokat a fejét, lyukat beszél az ember hasába. Bármit képzel, arról azt hiszi, hogy márványba vésett igazság, holott minden tudásunk legfeljebb homokba van írva. A kétely megőrjít, a bizonyosság ostobává tesz: választanunk kell, melyik táborhoz tartozunk. Az ostoba mindent jobban tud, mint mi magunk: mit gondoljunk, mit érezzünk, mit csináljunk a két kezünkkel, hogyan szavazzunk. Azt is jobban tudja nálunk, igazából kik vagyunk, és mi tesz jót nekünk. Ha nem vagyunk vele egy véleményen, megvetésével sújt, és legorombít, megsebez a szó konkrét vagy átvitt értelmében, csak mert jót akar nekünk. És ha büntetlenül megteheti, hogy nekünk essen egy magasabb rendű eszmény nevében, esetleg rögvest nekilát, hogy eltakarítsa azt a nagy kupac salakot, ami szerinte földi létünket rejti.

Keserű csalódás, amikor kiderül, hogy ilyenkor kárba veszett fáradság jogos önvédelemre hivatkozni. Mit sem ér, ha megpróbáljuk észre téríteni az efféle tökfejet, rábírni, hogy változtasson álláspontján. Mert ha a magunk feladatának tartjuk, hogy így járjunk el, ha úgy gondoljuk: tudjuk, hogy ő hogyan gondolkodjon, hogyan viselkedjen… az adott esetben úgy, ahogyan mi magunk. És akkor máris mi magunk váltunk tökfejjé. Ráadásul az együgyű fajtából, mert úgy gondoljuk, képesek leszünk megbirkózni ezzel a kihívással. Sőt, mennél inkább próbálunk jó irányban hatni egy tökfejre, annál jobban megerősítjük abbeli boldog meggyőződésében, hogy ő csak egy botcsinálta áldozat, vagyis neki van igaza. Tálcán kínáljuk neki a szentté avatást mint a nonkonformizmus jóakaratú zászlóvivőjének, aki bőven rászolgált a sajnálatra és a csodálatra. Kész ellenálló… Akkor már jobb, ha reszketünk, nehogy utolérjen az átok: ha megpróbálunk tökfejet nemesíteni, akkor nemcsak kudarcot fogunk vele vallani, hanem még meg is erősítjük minden tévhitében, sőt, hasonlatossá válunk hozzá. Ott, ahol korábban csak egy oktondi volt, máris kettő lett belőle. Még erősebbé teszi az ostobaságot, ha küzdünk ellene. Mennél jobban nekitámadunk az emberevőnek, annál többet fog felfalni közülünk.

Együgyűek apokalipszise

Így aztán az ostobaság heve sohasem enyhül. Ma jobban, mint tegnap, és holnap még inkább, mint ma: lehet, hogy eljött számunkra a butaság aranykora? Amikorról csak írásos emlékeink maradtak ránk, bármelyik kor legjobb elméi is ezt gondolták. Az adott pillanatban talán még igazuk is volt. Vagy talán velük is csak az történt, ami mindenkivel megeshet: megöregedtek, és vén dilinós lett belőlük… Ehhez képest a jelenkorban mégiscsak van egy újdonság: az, hogy ha egy idióta megnyom egy piros gombot, akkor egy csapásra vége a butaságnak, és vele együtt az egész világnak. Egy tökfilkó, akit a sok marha azért választott meg, mert mind túl rátarti volt ahhoz, hogy maguk jelöljék ki maguknak a mészárost.

Másik jellemző vonása korunknak, hogy még akkor is az az érzésünk, a butaság még sohasem volt annyira szembeötlő, gátlástalan, csordaszellemű és ellentmondást nem tűrő, mint napjainkban, noha úgy látjuk, hogy az ostobaság még nem hágott mindenütt egészen a tetőfokára. Már ez is elegendő ahhoz, hogy kétségbe ejtse szerencsétlen, tévelygő embertársainkat, de – meglehet – ahhoz is, hogy természetes vezérfonalunknak válasszuk a bölcseletet, lévén, hogy mindinkább nehezünkre esik tagadnunk minden dolgok kiüresedését, illetve a mindenkin egyre jobban elhatalmasodó nárcizmust, a látszatok és a csattanósnak szánt kijelentések hívságos voltát. Bárcsak jönne egy új Erasmus, hogy a kezünkbe nyomja A balgaság dicsérete újabb változatát (persze isten ments, hogy egyvégtében száznegyven betűnél többet kelljen elolvasnunk belőle, a végén még megfájdul tőle a fejünk)! Bárcsak volna egy új Lucretius, aki ékesszólóan ecsetelné nekünk azt a mélységes megkönnyebbülést vagy akár azt az örömöt, ami akkor fogja el az embert, amikor a tengerpartról nézi, hogyan merül alá a zúgó habokba a Bolondok hajója, amelyet maguk az utasok süllyesztenek el, miközben persze segítségért kiáltoznak, mert mégsem akarnának vízbe fulladni… De végül is azt élvezzük a legjobban, ha kívülről szemlélhetjük, hogyan kakaskodnak egymással a tökfejek, saját nagy egójukba kapaszkodva. Mert amennyire igaz, hogy a nagy szellemek találkoznak egymással, az is remek móka, amikor a tökfilkók megsokszorozzák egymás hatását. És ha inkább a néző, mint a szereplő helyébe képzeljük magunkat, akkor is nagy merészségre vall, ha azt hisszük, kevésbé vagyunk ostobák, mint lármázó, megkeseredett, szomorú és ideges kortársaink; ha viszont véletlenül mégis így volna, akkor miénk a győzelem! Jobb, ha ezt némi szerénységgel ellensúlyozzuk, hiszen nem néznék el nekünk, ha látják, hogy a dulakodás fölött állunk. Ha elkülönülünk a nyájtól, akkor maga a nyáj fog bennünket a vágóhídra hurcolni. Ordíthatunk a farkasokkal, bégethetünk a birkákkal, de ha kiderül, hogy magányos lovasként igyekszünk szerencsét próbálni, akkor bizony pálcát törnek felettünk. Talán nem is kell megjegyezni, hogy abban az esetben, ha csakugyan az átlagosnál értelmesebbnek és kiválóbbnak tartjuk magunkat, akkor hamar kész lesz a diagnózis: feltehetőleg tünetmentes hordozói vagyunk az ostobaságnak anélkül, hogy tudnánk róla. Ha figyelembe vesszük, mennyire nagy a terület, és mekkora a baj, akkor az egészet egyetlen könyvbe összesűríteni nem egyéb, mint újabb ostobaságot elkövetni. Elbizakodottságra, naivitásra vagy együgyűségre vall ugyanis, ha egy ekkora fába vágjuk a fejszénket. Tudom, hogy így van, de épp ideje, hogy egy derék ostoba hozzáfogjon. Ha van egy kis szerencsénk, akkor a vállalkozás legfeljebb nevetségesnek fog hatni. Márpedig a nevetségesség nem öl. Az ostobaság viszont nagyon is! Túl fog élni bennünket. Mindannyiunkat az temet majd el. És jó, ha nem követ bennünket még a sírba is!

Hadd jegyezzem meg a pontosság kedvéért, hogy mindaz, amit eddig a buta emberekről elmondtam, a buta nőkre is érvényes. Nyugodtan magukra vehetik. Nem az egyik nem froclizza itt a másikat… Úgyhogy ezennel ünnepélyesen kijelentem, tisztelt hím- és nőnemű, alacsony és magas, kis és nagy termetű, karcsú és pufók, szegény és jómódú, vidám és szomorú, kedves és kedvetlen ostobák, vagyis mindannyian: a balgák, a bárgyúak, a butácskák, a csacsik, a dőrék, az együgyűek, az értetlenek, a gyügék, a hígvelejűek, a kelekólák, a mamlaszok, a maflák, a málészájúak, a mulyák, a nehézfejűek, az oktondiak, a tompafejűek, a tökéletlenek, az ügyefogyottak és a zápagyúak, valamint a csajbókosok, az ergellősök, a hetrepilák és a ragyivatlanok (Ráth-Végh István után szabadon – A ford. megj.), örvendjetek: eljött a dicsőségetek órája, mert ebben a könyvben csak és kizárólag rólatok lesz szó. Igaz, aligha fogtok benne magatokra ismerni.

Teljes tisztelettel,

mindannyiótok alázatos balekja:

Az ostoba emberek tudományos vizsgálata

Serge Ciccotti

pszichológus és kutató docens, Université de Bretagne-Sud

„Az ostoba állít… A tudós kételkedik… A bölcs gondolkodik…”

– Arisztotelész és… Serge Ciccotti

Lehet-e tudományos módon tanulmányozni az ostoba embereket? Micsoda provokatív kérdés! Ismerünk ugyan ostobaságszámba menő tanulmányokat (például: „A szellentés megvéd-e a rettegéstől?”1), illetve olyanokat, amelyek társadalmi szempontból érdektelen, kevés személyes élvezetet nyújtó foglalkozásokról szólnak,2 de vajon hogyan állunk az ostoba emberekről írott dolgozatokkal?

A helyzet az, hogy ha a pszichológiai szakirodalomban tájékozódunk, azt tapasztalhatjuk, hogy ott az ostobasággal elég sokat foglalkoznak. Ebben az értelemben azt válaszolhatjuk, hogy igen, lehet elemezni az ostoba embereket, csakhogy akkor tudnunk kell, hogy az ostoba emberekről szóló tanulmányok lényegében mind a nagy kezdőbetűvel írott Emberről szólnak. Könnyűszerrel megrajzolhatjuk az oktondi tipikus portréját, ha kiválasztunk néhány változót azok közül, amelyeket különböző tudományos dolgozatokban találunk. Így viszonylag pontos képet kapunk a buta emberről (tolakodó, kissé együgyű, amolyan mamlasz, akinek meglehetősen korlátozott a figyelme és a szellemi képessége), és egyes megjelenési formáiról, mint amilyen a derék, nagydarab, kissé durva seggfej, némi kellemetlen nárcizmussal megspékelve, akiből teljességgel hiányzik minden empátia.

Ostobaság és figyelmetlenség

Ahelyett azonban, hogy az ostoba embert mint tárgyat tanulmányoznánk, a lélektani kutatások alapján elsősorban azt érdemes megérteni, miért viselkednek néha úgy az emberek, mintha ostobák volnának.

Így például a beidegződésekről3 szóló fejtegetésekből megtanulhatjuk, hogy az emberek ritkán tanulmányozzák alaposan a környezetüket, mielőtt cselekednének. Inkább mintegy gépiesen, a belső vagy a környezetben található jelzések alapján szoktak jól begyakorolt rutincselekvéseket végezni. Így például teljes joggal tűnik fel Önöknek: „Amikor sírsz, mindig akad egy tökfej, aki így fordul hozzád: Szia! Ugye nincs semmi baj?” Ugyanilyen hülye viselkedés, ha az ember másodszor is megnézi az óráját, miután egyszer már megnézte rajta, mennyi az idő.

Ha az ember tudni akarja, mennyi az idő, akkor meg kell néznie az óráját, ez egy gépies beidegződés. Ez a mechanizmus teszi lehetővé, hogy ne nagyon figyeljünk, mert a beidegződés azzal a haszonnal jár, hogy nem kell nagy figyelmet szentelnünk az éppen esedékes feladat elvégzésének. Ám éppen annak következtében, hogy csak kevéssé figyelünk oda, és más dolgokon jár az eszünk, vagyis nézünk, de nem látunk, az agy nem fogja fel az információt, úgyhogy kénytelenek vagyunk még egyszer megnézni, mennyi is az idő. Tiszta hülyeség! Vagy mégsem?

A figyelemfelkeltő jelenségek vizsgálata körében a pszichológusok kimutatták, hogy igen gyakran vakok vagyunk a változásokra:4 az egyén még egy jelentős változást sem mindig vesz észre a környezetében. Ez az oka annak, hogy egy ismerős esetleg azt mondja Önöknek: „Hiába fogyókúráztál, hiába fogytál le 10 kilót, mindig akad egy tökfej, aki észre sem veszi a különbséget…” Az ellenőrzés illúziójával kapcsolatos kutatások5 alapján azt is megérthetjük, hogy: „Miért akad mindig egy olyan tökfej, aki úgy nyomja a liftgombot, mint süket a csengőt, ha siet.” Sokatmondó jelenség a társadalmi hatásokkal kapcsolatban, hogy ha egy autós ellenirányban behajt egy egyirányú utcába, akkor mindig akad egy másik, aki a nyomába ered. Ha pedig ez az illető egy tévévetélkedőben szerepel, és ott azt kérdezik tőle, hogy a Nap vagy a Hold forog-e a Föld körül, akkor válasz helyett azt mondja: kérdezzük meg talán a közönséget.

Az Ember gyakran hajlamos eltérni a tiszta észszerűségtől és a várt értékektől. A legnagyobb tökfilkónak végül is az az embertársunk bizonyul, aki a legnyilvánvalóbb mértékben eltér a vizsgált hatások átlagától. Általában olyasvalakiről van itt szó, akinek meglehetősen egyszerű a világszemlélete: nemigen boldogul a nagy számokkal, a négyzetgyökvonással, a bonyolult dolgokkal, mondjuk a Gauss-görbével, amelynek csak a két szélsőértékéről vesz tudomást. Mint maga Sztálin mondta egykor: „Száz ember halála statisztika, egy ember halála tragédia.”

Nos, mindenki valamivel szívesebben hallgat anekdotákat, mint statisztikákban bővelkedő tudományos beszámolókat. A tökfejek viszont egyenesen imádják az anekdotákat. Mindig akad köztük olyan, aki ismer valakit, aki kizuhant a 40. emeletről, de nem halt bele, ez egyébként múltkor benne volt a TF1 (a francia tévé l-es csatornája – A ford. megj.) híradójában, amit egy másik csatorna is átvett.

Az ostobaság és a hiedelmek

A hiedelmekről szóló tanulmányokban előkelő helyet foglal el az a hit, hogy van igazság a világban (Belief in a Just Word6), ugyanis talán ebben értenek egyet a legtöbben. Jó példa erre az a tökfilkó, aki efféléket harsog: „Na jó, hát megerőszakolták a csajt, de ugye te is láttad, hogyan volt öltözve?” Mennél ostobább valaki, annál inkább hajlamos arra, hogy az áldozatot hibáztassa… Egyébként az ilyen derék dagadt félkolomp megvetőleg szokott nyilatkozni a foghíjasokról: „hát tudod, ezek a nyamvadt szegények…”

Az ostoba ember hajlamos bármekkora badarságot készpénznek venni, a legvadabb összeesküvés-elméletektől kezdve a homeopátián keresztül, amit szerinte az bizonyít, hogy a kutyája is meggyógyult, egészen az olyan képtelenségekig, hogy a Hold hatással van az emberek viselkedésére. 2017. május 28-án filmre vették, amint egy motorkerékpár több kilométeren át robogott az A4-es autópályán úgy, hogy senki sem ült a nyergében, miután a motoros már korábban leszédült róla.7 Legcsekélyebb értelmű embertársaink szerint minden baj okozója egy bizonyos „fehér ruhás hölgy”, az agyilag jobban felturbózottak inkább a giroszkóphatásról fecsegnek… Egyébként mintha fordított összefüggés lenne a miszticizmusban való hit és a Nobel-díj elnyerésének valószínűsége között.8

Továbbra is a hiedelmek területén maradva, a tanulmányokból9 az derül ki, hogy különbség van „az előző tavaszi zápor után megnőtt ifjak” és „a tavalyi hóban edződött vén suvernyákok”10 között. Köztudott, hogy a negatív emlékek idővel elhalványulnak, míg a pozitívak sokkal hosszabb ideig megmaradnak az emlékezetünkben. Nos, mennél idősebbek leszünk, annál inkább hajlunk arra, hogy pozitív képet alkossunk a múltról. Ezért aztán a vén mamlaszok hajlamosak arra, hogy egyre-másra azt hajtogassák: „Bezzeg régen minden jobb volt!”

Már eddig is nagyon sok tanulmányt szenteltek az emberek észszerűtlen magatartása vizsgálatának. A kutatók ezt a sajátosságunkat azzal a szükségletünkkel magyarázzák, hogy uralmat igyekszünk gyakorolni környezetünk fölött. Minden élő szervezetre jellemző ez a szükséglet (figyeljék meg, hogy a kutyájuk nyomban lelkesen odarohan a bejárathoz, valahányszor csengetnek, pedig soha nem fordul elő, hogy hozzá jönnének látogatóba…). Egészen abszurd magatartásokat is fel lehet fedezni az emberfajnál, mint amilyen egyeseknek az a szokásuk, hogy jóshoz fordulnak. Legalább 100 000 ember él Franciaország-szerte, akik foglalkozásként űzik a „jóslás” mesterségét, ezek összesített éves bevétele mintegy 3 milliárd euróra rúg. És noha a kutatók eddig még sosem fedeztek fel semmilyen különleges adottságot a jóslással foglalkozó embertársaiknál, ez nem akadályozza meg az illetőket abban, hogy nagy pénzeket zsebeljenek be. Becslések szerint a nők mintegy 20%-a és a férfiak mintegy 10%-a fordult életében legalább egy alkalommal jóshoz vagy jósnőhöz. A jósok általában nem bánják, hogy ezt a szélhámosságot választották megélhetésül, és ez az oka annak, hogy végül azt látjuk: ezek a szemtelenek nem átallanak szellemi kihívásokkal küszködő embertársaink rovására üzletelni… A környezetünk feletti uralom igénye gyakran legfeljebb az uralom illúzióját hozza csak létre. Nos, a tökfejek valószínűleg többet képzelődnek, mint a többiek.11 Ha autóban ülünk, ez az illúzió abban mutatkozik meg, hogy utasként sokkal jobban félünk a balesettől, mint amikor mi magunk vezetünk. A legtöbb tökfej egyébként el sem tud aludni mint utas… Ha viszont ő ül a volánnál, akkor bizony megesik vele, hogy elszundít!

A tökfej nagyobb lendülettel dobja el a kockákat, ha azt szeretné, hogy csupa hatos jöjjön ki neki, és nagy gonddal választja ki a lottószámokat, előszeretettel lép kutyaürülékbe, létrára viszont nem mászik. A tökfej tökéletesen ura a dolgoknak: ő azért nyert a lottón, mert hat éjszaka egymás után a hatos számról álmodott, és mivel 6×6 = 42, megjátszotta a 42-t, és nyert is. Ennek nyomán azt kell gondolnunk, hogy az oktondik általában egészséges kedélynek örvendenek, mert az előbb ismertetett tévképzetek búskomorságra hajlamos egyéneknél viszonylag ritkán fordulnak elő.12

Tanulmányok tökfejekről, akik elmagyarázzák neked, mit hogyan csinálj

A tökfej egy másik, hasonlóképpen sok kutató által vizsgált területen is alkalmazza a hamis konszenzus stratégiáját saját önbecsülésének megőrzése céljából. A hamis konszenzus alkalmazásával foglalkozó tanulmányokból13 kitűnik, hogy hajlamosak vagyunk jócskán eltúlozni, hány embertársunkkal osztozunk ugyanazokban a hiányosságokban. Ez okozza, hogy amikor egy nem igazán éles elméjű autóvezetőt figyelmeztetünk arra, hogy az útkereszteződés előtt nem állt meg a stoptáblánál, az illető nyomban azzal vág vissza, hogy: „Ennél a közlekedési táblánál senki sem szokott megállni!”

A tompa agyú ember gyakran esik áldozatul a hamis visszatekintésnek. A szülészeten azt fogja mondani: „Biztosra vettem, hogy fiú lesz!”, a tévé képernyője előtt pedig azt: „Biztosra vettem, hogy Macront választják meg elnöknek!”, sőt, néha egyenesen hozzánk fordul, és megjegyzi: „Biztosra vettem, hogy ezt fogod mondani!” Vajon azért beszélnek-e így, mert félre akarnak bennünket vezetni? Vagy netán jóstehetséggel vannak-e megáldva? Szó sincs róla! A tompa agyúak stratégiai okokból vágják rá bármire, hogy „tudtam!”, mert azt az előnyös látszatot igyekeznek kelteni, hogy ők sokkal jobban vannak tájékozódva, mint amennyit valójában tudnak a dologról: „Tudom, hát hogyne tudnám!” Persze jobb, ha nem beszélünk a tompa agyúaknak ezekről a tanulmányokról, mert úgyis habozás nélkül le fogják tagadni, hogy így működnek…

Sokan úgy vélik önbecsülésüket megőrizni, hogy jócskán túlértékelik saját képességeiket. A téves önértékelésre a pszichológiában egyes kísérletek során úgy jöttek rá a kutatók, hogy a kísérletben részt vevő személyek közül elég sokan úgy vélték magukról, hogy különböző területeken jobb képességeik vannak az átlagnál, például saját értelmességüket rendszeresen túl szokták értékelni. A skála egyik végén vannak a szegény gyagyások, akiknek rendszerint azt vetik a szemükre, hogy önbizalomhiányban szenvednek, közmegítélés szerint ugyanis gyakran a „túl buta” jelzőt érdemlik ki mindazok, akikre egyaránt jellemző a naivitás, az alázat és a tapintat, vagyis az olyan ügyefogyottak, akiket mások, akik viszont nem ilyenek, rendesen kihasználnak. A skála másik végén találjuk azokat, akik általában sok jó pontot szereznek, mármint az olyan idiótákat, akikben túlteng az önbizalom. Egy ilyen idióta meglehetősen sok pénzébe tud kerülni a társadalomnak, például ha eltéved valahol, ha akár a tengeren hajókázva, akár a hegyekben síelve letér a megadott útvonalról, de akkor is, ha többnyire beéri azzal, hogy túlértékeli saját autóvezetői képességeit. Végül pedig a túlzott egocentrizmus14 révén vagyunk képesek megkülönböztetni a kis asshole-t az önbizalom-túltengéses idiótától, aki nem ismer magára, mint minden bajának okozójára. Az atyafi háromszor vált el, mert mindhárom nő hülye picsának bizonyult, és csak azért égett le, mert a melósai ócska, fakezű semmirekellők voltak. Emberünk már kamaszkorában rájött, hogy nem a lába illatozik, hanem a zoknija. Egy alkalommal a yard lemeszelte gyorshajtásért, hát akkor bizony nem volt szerencséje. Nehezen érti meg, hogy csak a szellemi kihívásokkal küszködő tökfejek nevezik szerencsének a valószínűséget. A két tudós, akikről a Dunning–Kruger-hatást elnevezték, nem adhatta közre kutatásai eredményét ilyen stílusban: „Tanulmányok tökfejekről, akik elmagyarázzák neked, mit hogyan csinálj.” A dolgozat ezzel a címmel aligha ment volna át bármelyik tudományos folyóirat szerkesztőbizottságának szűrőjén.

Pedig a két szakember alapjában véve nem állított semmi egyebet! Azt fedezték csak fel, hogy az alkalmatlan személyek hajlamosak saját alkalmassági (kompetencia-) szintjüket túlértékelni. Például egy tökfej, akinek sohasem volt kutyája, képes előadást tartani neked arról, hogyan idomítsd a kutyádat… Dunning és Kruger abban látja ennek a hibás magatartásnak az okát, hogy a képzetlen emberek bizonyos helyzetekben nincsenek tisztában azzal, hol húzódnak saját képességeik határai. De ez még nem minden: ez a két pszichológus15 azt állítja, hogy amikor egy képzetlen ember túlértékeli saját alkalmassági (kompetencia-) szintjét, egyúttal arra sem képes, hogy felismerje az alkalmasságot (a kompetenciát) azoknál a személyeknél, akikben megvan. E kutatások nyomán az is érthetővé válik számunkra, hogy egy ostoba ügyfél miért pazarol időt arra, hogy elmagyarázza a szakembernek, hogyan végezze a munkáját, valamint az is, hogy amikor nem találunk valamit, mindig akad egy csekély értelmű ismerős, aki így szól: „Na várj csak. Hol volt, amikor utoljára láttad?”, meg azt is, hogy az oktondi miért mond olyanokat, hogy „Ügyvéd? Már az is szakma? Elég hozzá a jogot bebiflázni!”, vagy hogy „Leszokni a dohányzásról? Csak akarni kell!”, vagy: „Még hogy pilóta? Repülőgépet vezetni semmivel sem nehezebb, mint egy autóbuszt!” Vagy miután a tökfej végighallgatott egy előadást a kvantumfizikáról, amiből persze egy árva szót sem értett, egyenesen a szemébe néz a szakembernek, és azt mondja neki: „Hááát… attól függ.”

Dunning és Kruger azon a véleményen van, hogy némi szerénységgel maradjunk távol a szavazástól, ha még csak nem is konyítunk sem a közgazdaságtanhoz, sem a geopolitikához, sem pedig ahhoz, hogyan működnek az intézmények; ha alkalmatlanok vagyunk arra, hogy egy kukkot is megértsünk a választási programokból, illetve ha halvány fogalmunk sincs arról, mit kellene tenni azért, hogy Franciaországban jobban menjenek a dolgok… A tökfej persze úgyis azt fogja mondani a bisztróban: „Én tudom, hogyan lehet a válságnak véget vetni!” Számos vizsgálatból, amelyeket ázsiai emberekkel végeztek, az derült ki, hogy létezik fordított Dunning–Kruger-hatás is16… Vagyis az a képesség, hogy alábecsüljük saját képességeinket. Úgy látszik, hogy miután a távol-keleti kultúrákban nem az önérvényesítés a norma, arrafelé nem szokás azzal hencegni, hogy minden témában otthon vagyunk…

A butaságradar

Noha az előbbiekben ismertetetteknél jóval több olyan viselkedési mód van, amelyek alkalmasak arra, hogy általuk meghatározzuk az ostobaság mibenlétét, talán az lesz a legjobb, ha e rövid összefoglalást annak a magatartásnak az ismertetésével fejezzük be, amelyre a „cinikus bizalmatlanság” kifejezés illik a legjobban, amely ráadásul a derék tompa agyúakra és a magabiztos ostobákra sokkal nagyobb mértékben jellemző, mint bárki másra.17 A cinizmust úgy szokták meghatározni, mint az emberi természetre és az emberi motivációkra vonatkozó negatív hiedelmek összességét. A magabiztos ostobák gyakran esnek áldozatul holmi társadalompolitikai cinizmusnak. Elég, ha kérdéseket teszünk fel nekik. Rendszerint néhány kurta, igei állítmány nélküli mondatot vetnek oda válaszként: „Rohadtak ezek mind”; „A radarok = zsarolás, biznisz, pénzszivattyú”; „Az agyturkászok? Szélhámosok gyülekezete”; „Az újságírók? Seggnyalók.” Komolyan azt gondolják, hogy az emberek csak azért követnek el mindenféle bűncselekményeket, mert attól tartanak, hogy elkapják őket. Az ostobák világában egymás sarkára taposnak az alkalmatlanok és az aljas, csaló gazemberek. A tanulmányokból az derül ki, hogy a cinikus ostobák olyan kevéssé hajlamosak együttműködni és annyira bizalmatlanok, hogy szakmai szempontól előnyösnek látszó érvényesülési lehetőségeket is gyakran elszalasztanak, sőt, az is megesik velük, hogy váratlanul alacsonyabb jövedelmi szinten találják magukat, mint a kollégáik.

Végső soron azt is mondhatjuk, hogy a tökfej mintegy eltúlzott megjelenési formája a kutatók által azonosított különböző magatartások képviselőinek. Aki pedig mindezen magatartásokat egyesíti magában, méltán pályázhat „a tökfejek királya” megtisztelő címre, mint a legnagyobb balfék, akit a Föld valaha is a hátán hordott.

De arra a kérdésre, hogy „Lehet-e tanulmányozni az ostoba embereket?”, leginkább az a másik kérdés vethető fel válasz helyett, hogy: „Miért van ilyen sok ostoba ember?” Amúgy igaz: elég, ha elkiáltja magát az ember az utcán, hogy „szegény hülye!”, és máris mindenki hátrafordul. Erre a jelenségre is a szakirodalomban találunk választ, méghozzá mindjárt többet.

Először is működik bennünk egy ostobaságjelző készülék, a butaságradar: a negativitási hatás vagy negativitás-elfogultság.18 Ez azzal jár, hogy hajlamosak vagyunk nagyobb fontosságot tulajdonítani, több érdeklődést, több figyelmet szentelni a negatív, mint a pozitív dolgoknak. A negativitás-elfogultságnak súlyos következményei vannak az emberek véleményére, előítéleteire, sztereotípiáira, megkülönböztetési hajlamára vagy a babonákra nézve. A házimunka eredményét szemlélve azonnal észrevesszük, ha elmaradt az utolsó simítás, de azt már nem vesszük észre, ha az is megvolt… A negativitás-elfogultság okozza azt is, hogy egy változatos társadalmi környezetben jóval hamarabb figyelünk fel egy tökfejre, mint egy zsenire. Egyébként ugyanez az elfogultság az oka annak, hogy több szándékosságot vélünk felfedezni egy negatív, mint egy pozitív esemény mögött. Ha otthon nem találunk valamit, akkor hajlamosak vagyunk azt gondolni, hogy nem is mi hánytuk el, hanem másvalaki tette máshova: „Ki rakta el az én…?” Végtére is, ha valami félresikerül, akkor hajlamosak vagyunk azt gondolni, hogy a balsikert emberi szándék okozta, hogy a kudarcról egy nagydarab mamlasz tehet, hiszen ő rontott el mindent.

Végül jegyezzük meg: egyes kutatók rájöttek, hogy létezik egy sajátos jelenség, amit alapvető attribúciós hibának neveztek el:19 amikor megfigyelünk valakit, akkor az illető magatartását inkább a saját természetének, mint külső okoknak szoktuk tulajdonítani. Számos esetben önként adódik a következtetés: az illető egy rémes tökfej. Ha egy autó nagy sebességgel elénk vág a közlekedésben, akkor arra gondolunk, hogy a vezetője nyilván egy idióta, nem pedig arra, hogy a gyerekéhez rohan, akit baleset ért az iskolában. Amikor a barátunk még két óra elteltével sem válaszol az e-mailre, amit küldtünk neki, akkor azt gondoljuk, hogy nyilván megorrolt ránk, nem pedig azt, hogy lehalt az internet. Ha a munkatársunk nem adta vissza nekünk az ügyiratot, amit átadtunk neki, akkor arra gondolunk, hogy lusta, nem pedig arra, hogy tele van munkával. Ha a prof barátságtalanul válaszol egy kérdésemre, akkor az első gondolatom vele kapcsolatban az, hogy micsoda hólyag, nem pedig az, hogy talán ostobaságot kérdeztem tőle. Ez a mechanizmus egyúttal arra is hatással van, hogy egy idő után hajlamosak leszünk mindenütt tökfejeket látni. És ez máris legalább két magyarázat arra, hogy miért reagálunk ilyen hevesen a butaságra.

Jegyzetek

-------------

1 M. Sidoli: „Farting as a defence against unspeakable dread”, Journal of Analytical Psychology, 41(2), 165–178, 1996.

2 http://www.strikemag.org/bullshit-jobs/

3 R. C. Schank és R. P. Abelson: Scripts, Plans, Goals and Understanding: an Inquiry into Human Knowledge Structures (Chap. 1–3), L. Erlbaum, Hillsdale, NJ, 1977.

4 D. J. Simons és D. T. Levin: „Failure to detect changes to people during a real-world interaction”, Psychonomic Bulletin & Review, 5(4), 644–649, 1998.

5 E. J. Langer: „The illusion of control”, Journal of Personality and Social Psychology, Vol. 32(2), 311–328, 1975.

6 L. Montada és M. J. Lerner: Előszó, in L. Montada et M. J. Lerner (szerk.): Responses to Victimizations and Belief in a Just World (pp. VII–VIII), Plenum Press, 1998.

7 Sciencesetavenirs.fr – „TRANSPORTS. Moto fantôme de l’A4: une Harley peut-elle rouler sans pilote sur plusieurs kilomètres ?”, F. Daninos, 2017. 06. 21-én 20 óra 00-kor.

8 M. Zuckerman, J. Silberman, J. A. Hall: „The Relation Between Intelligence and Religiosity: A Meta-Analysis and Some Proposed Explanations”, Personality and Social Psychology Review, 17(4): 325–354, 2013.

9 S. T. Charles, M. Mather, L. L. Carstensen: „Aging and emotional memory: The forgettable nature of negative images for older adults”, Journal of Experimental Psychology: General, 132(2), 310, 2003.

10 G. Brassens: „Le temps ne fait rien à l’affaire” („Az idő nem játszik ebben semmi szerepet”), 1961.

11 E. J. Langer: „The illusion of control” (Az ellenőrzés illúziója), Journal of Personality and Social Psychology, 32(2), 311–328, 1975.

12 S. E. Taylor és J. D. Brown: „Illusion and well-being: A social psychological perspective on mental health” (A mentális egészség társadalom-lélektani kilátásai), Psychological Bulletin, 103(2), 193–210, 1988.

13 F. Verlhiac: „L’effet de Faux Consensus: une revue empirique et théorique” (A hamis konszenzus effektusa: empirikus és elméleti áttekintés), L’Année psychologique, 100, 141–182, 2000.

14 D. T. Miller és M. Ross: „Self-serving biases in the attribution of causality. Fact or fiction?”, Psychological Bulletin, 82, 213–225, 1975.

15 J. Kruger, D. Dunning: „Unskilled and Unaware of It: How Difficulties in Recognizing One’s Own Incompetence Lead to Inflated Self-Assessments”, Journal of Personality and Social Psychology. 77(6): 1121–34, 1999.

16 S. J. Heine, S. Kitayama és D. R. Lehman: „Cultural differences in self-evaluation: Japanese readily accept negative self-relevant information”, Journal of Cross-Cultural Psychology, 32, 434–443, 2001.

17 E. R. Greenglass és J. Julkunen: „Cynical Distrust Scale”, Personality and Individual Differences, 1989.

18 P. Rozin, E. B. Royzman: „Negativity bias, negativity dominance, and contagion”, Personality and Social Psychology Review, 5(4), 296–320, 2001.

19 L. Ross: „The intuitive psychologist and his shortcomings: Distortions in the attribution process”, Advances in Experimental Social Psychology, vol. 10, 173–220, 1977.

tartalom

Bevezetés (Jean-François Marmion)

Az ostoba emberek tudományos vizsgálata (Serge Ciccotti)

Az ostoba emberek alkattana (Jean-François Dortier)

Edgar Morin meglátása

A szemét trógerek elmélete (Beszélgetés Aaron Jamesszel)

A butaságtól a baromságig (Pascal Engel)

Az ember csalóka lény (Jean-François Marmion)

Hadd végezze a munkáját (emésztés közben) az igazságszolgáltatás

Kulcsszavak

A tiszta észlelő kritikája

Torzulások (és heurisztikák) vására

Az ostobaság és a kognitív torzulások (Ewa Drozda-Senkowska)

Néhány megjegyzés az ostobaságról

Kétsebességű gondolkodás (Beszélgetés Daniel Kahnemannal)

A nudge

Kahneman és Tversky, akárcsak Montaigne és La Boétie

Ostobaság az agyban (Pierre Lemarquis)

Az ostobaságról, a helyzetet ismerve (Yves-Alexandre Thalmann)

Mi az oka annak, hogy néha a nagyon értelmes emberek is elhisznek mindenféle ostobaságot? (Brigitte Axelrad)

Miért találunk értelmet az egyidejű dolgokban? (Beszélgetés Nicolas Gauvrittal)

Az ostobaság mint logikai téveszme (Boris Cyrulnik)

Az ostobaság nyelvezete (Patrick Moreau)

Az érzelmek nem (mindig) butítanak el (Beszélgetés Antonio Damasióval)

Szemétség és nárcizmus (Jean Cottraux)

A legrosszabb médiamanipuláció? Maga a média, mi más? (Találkozás Ryan Holidayjel)

Internetes manipuláció: a művészet kezdetei

Ugyanaz a nóta…

Az ostoba és gonosz közösségi háló (François Jost)

Shadok-bölcsességek

Internet: az intelligencia végnapjai? (Interjú Howard Gardnerrel)

Ostobaság és posztigazság (Sebastian Dieguez)

A nacionalista ostobaságok metamorfózisa (Pierre de Senarclens)

Hogyan vegyük fel a harcot a kollektív tévedésekkel szemben? (Claudie Bert)

Miért fogyasztunk ostobán? (Interjú Dan Arielyvel)

A bőség paradoxona

Állat az emberben, avagy mindent meg merünk csinálni (Laurent Bègue)

Többet ésszel, mint hússal

Mihez kezdjünk az idiótákkal? (Emmanuelle Piquet)

Hogyan gondolkodnak a gyerekek a butaságról? (Beszélgetés Alison Gopnikkal)

Álmodunk ostobaságokról? (Delphine Oudiette)

Az a legnagyobb butaság, ha intelligensnek hisszük magunkat (Találkozás Jean-Claude Carrière-rel)

Éljünk békében a saját hülyeségeinkkel (Stacey Callahan)

Túl a szégyenen

A feltétel nélküli énelfogadás

Az ostobaság a bölcsességhez szükséges alapzaj (Beszélgetés Tobie Nathannel)

Közreműködők

Jegyzetek

www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Berka Attila
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Torma Lászlóné

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
IM Fell English – SIL Open Font License
Merriweather – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0
Roboto Serif – SIL Open Font License