Karl Ove
Knausgård

tavasz

Anna Bjerger illusztrációival

Fordította A. Dobos Éva

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Karl Ove Knausgård: Om våren, Forlaget Oktober, 2015

A könyv fordítását támogatta a NORLA

Copyright © 2015 by Karl Ove Knausgård
All rights reserved
Illustration © Anna Bjerger
Hungarian translation © A. Dobos Éva, 2022

Egy

Nem tudod, mi a levegő, mégis lélegzel. Nem tudod, mi az alvás, mégis alszol. Nem tudod, mi az éjszaka, mégis pihensz benne. Nem tudod, mi a szív, mégis egyenletesen dobog a mellkasodban, éjjel-nappal, éjjel-nappal, éjjel-nappal.

Három hónapos vagy, és mintha rutinokba lennél göngyölve, az ágyad biztonságában fekszel egész nap, mert nem vagy gubóba zárva, mint a lárvák, nem kuksolsz erszényben, mint a kenguruk, nincs odúd, mint a borznak vagy a medvének. Van tejes cumisüveged, pelenkával és nedves törlővel teli pelenkázóasztalod, babakocsid párnával és takaróval, és a szüleid nagy, meleg teste. Ebben a közegben cseperedsz lassacskán, olyan lassan, hogy a növekedésedet senki nem veszi észre, még te magad sem, mert először kifelé nősz, megfogod a tárgyakat a kezeddel, a száddal, a tekinteteddel, a közben születő gondolataiddal, majd eltelik jó néhány év, és amikor már kiformálódik számodra a világ, befelé, magad felé is kezdesz nőni.

Milyen a világ egy újszülöttnek?

Fény, sötétség. Hideg, meleg. Puha, kemény.

A házban található tárgyak, minden, aminek a családon belüli viszonyok adnak értelmet, az emberekben lakozó szándék, mind láthatatlan, nem a sötétségben van elrejtve, hanem az egynemű fényben.

Egyszer mesélte valaki, hogy a heroin azért fantasztikus, mert olyan érzéseket kelt, amelyek gyerekkorunk érzéseit idézik, amikor mindent elrendeznek körülöttünk, teljes biztonságban élünk, ami annyira jó. Mindenki, aki megélte a kábulatot, visszakívánja, mert tudja, hogy ilyen lehet.

Az én életemet a tiedtől szakadék választja el. Tele van gondokkal, konfliktusokkal, kötelességekkel, elintéznivalókkal, tennivalókkal, javítanivalókkal, teljesítendő kérésekkel, amelyeket ha megtagadok, talán megbántok valakit, minden egy összefüggő folyam, ahol szinte semmi sem áll meg, minden mozgásban van, és ahol mindent ki kell védeni.

Negyvenhat éves vagyok, és úgy érzem, hogy az élet történések sora, amelyeket ki kell védeni. És a boldogság pillanatai ennek ellenkezőjéről szólnak.

Mi a kivédés ellentéte?

Nem a regresszió, nem a te világod, a fény és sötétség, a meleg és hideg, a puha és kemény világ utáni vágy. Nem is az egynemű fény, nem az alvás vagy a pihenés. A kivédés ellentéte az alkotás, létrehozni valamit, teremteni valamit, ami korábban nem volt.

Te korábban nem voltál.

A szeretet szót ritkán használom, mert mintha túl nagy lenne ahhoz az élethez képest, amit élek, ahhoz a világhoz képest, amit ismerek. És olyan kultúrában nőttem fel, ahol óvatosak a szavakkal. Anyám soha nem mondta, hogy szeret. Én soha nem mondtam, hogy szeretem. Ugyanígy vagyok a bátyámmal. Ha azt mondanám anyámnak vagy a bátyámnak, hogy szeretem őket, elszörnyednének. Terhet raknék a vállukra, erősen megbillenteném a köztünk beállt egyensúlyt, olyan lenne, mintha részegen tántorognék egy keresztelőn.

Amikor megszülettél, nem tudtam rólad semmit, mégis tele voltam érzelemmel, először megrendültem, mert egy szülés mindig megrendítő, annak is, aki csak nézi – olyan, mintha a szobában minden besűrűsödne, mintha létrejönne valamiféle gravitáció, amely magához szippantja a dolgok értelmét, amely néhány órára csak ott van jelen, később azonban egyre egyenletesebben betagozódik a hétköznapokba, és felhígul a sok-sok óra eseménytelenségével, de mégis mindig jelen van.

Az apád vagyok, ismered az arcomat, a hangomat, és tudod, hogyan tartalak a kezemben, de ezenkívül bárki lehetek, az érzéseim is teljesen közömbösek lehetnek a számodra. Apám, a te nagyapád, aki már halott, az utolsó éveit az anyjával töltötte, iszonyúan éltek. Apám alkoholista volt és regresszióba süllyedt, nem volt ereje, hogy bármit is kivédjen, mindent elengedett, csak ült és ivott. Fontos volt neki, hogy az anyjánál igyon. Ő szülte, gondozta, vitte ide-oda, gondoskodott melegről, száraz pelenkáról és ételről. Ettől létrejött köztük egy kötelék, amely sohasem szakadt el. Tudom, hogy apám megpróbálta elszakítani, de nem sikerült. Azért volt ott. Így elpusztulhatott. Bármilyen nyomorúságosan és szerencsétlenül, mégis szerették egymást. Valahol mélyen, legbelül élt bennük a szeretet, a feltétel nélküli szeretet.

Abban az időben nem volt még gyerekem, ezért nem ismertem ezt az érzést. Csak a nyomorúságot, a gúzsbakötöttséget, a regressziót láttam. Most már ismerem. A szeretet sok minden, leggyakrabban illékony, a történésekhez kapcsolódik, mindenhez, ami jön-megy, mindenhez, ami megtölti a lelket, és ami kiüríti, de a feltétel nélküli szeretet állandó, halványan pislákol egy életen át, és azt akarom, hogy tudd, hogy te is ebbe születtél, téged is körbeölel, bármi történik is, ameddig anyád és én élünk.

Lehet, hogy nem akarsz róla tudomást venni. Lehet, hogy elfordulsz tőle. És egy napon megérted, hogy nem számít, hogy semmin sem változtat, és a feltétel nélküli szeretet az egyetlen, amely nem köt gúzsba, hanem felszabadít.

Ami gúzsba köt, az más, az a szeretet más formája, nem annyira tiszta, belevegyül a személy, aki szeret, erőteljesebb, mindent felülír, de mindent tönkre is tehet. Akkor ki kell védeni.

Nem tudom, hogy alakul majd a sorsod, nem tudom, mi lesz velünk, de azt tudom, milyen most a te életed, milyen a mienk, és mivel nem fogsz rá emlékezni, a legapróbb részletére sem, elmesélem neked, milyen volt egy nap ez életünkben az első tavaszon, amikor már velünk voltál. Kevés hajad volt, vörösesnek látszott, amikor rávetült a fény, és egyenetlenül nőtt; hátul egy kis folt teljesen kopasz volt, valószínűleg mert folyamatosan hozzányomódott valamihez, párnákhoz, takarókhoz, kanapékhoz és székekhez, mégis furcsának tűnt, hiszen a hajad mégsem olyan, mint a fű, amely csak ott nő, ahol éri a nap és a levegő.

Az arcod kerek volt, a szád pici, de az ajkad aránylag vastag, a szemed kerek és aránylag nagy. Egy rácsos kiságyban aludtál a ház egyik végében, fölötted afrikai állatokkal teleaggatott babaforgó lógott, én pedig melletted aludtam egy ágyban, mert ez volt a dolgom, vigyáznom kellett rád éjszaka, mert anyukád rossz alvó volt, én pedig mélyen aludtam, mint egy gyerek, bármi történhetett körülöttem. Előfordult, hogy éjszaka felébredtél és sírtál, mert éhes voltál, de mivel nem ébredtem fel, hanem igen-igen messziről jövő hangnak hallottam a sírást, megtanultad a brutális valóságot, hogy sötétben semmit sem kapsz, így néhány hét után átaludtad az éjszakát, este hatkor letettünk, és másnap reggel hatkor felébredtél.

Ez a reggel is úgy kezdődött, mint a többi. Felébredtél a sötétben, és sírni kezdtél.

Hány óra lehetett?

Tapogatóztam, kerestem a mobilomat, az ablakpárkányon kellett lennie, a fejem fölött.

Ott volt.

A tenyeremnél alig nagyobb kijelző halvány fénnyel töltötte be a sötét szobát.

Fél hat múlt tíz perccel.

– Korán van, kislányom – mondtam, és felültem. A mozdulattól zörögni és zihálni kezdett a mellkasom, hosszan köhögtem.

Elhallgattál.

A rácsos kiságyadtól két lépés választott el, hozzád léptem és föléd hajoltam, megfogtalak és felemeltelek, magamhoz szorítottalak, egyik kezemmel a nyakadat és a fejedet fogtam, pedig már tudtad tartani a fejed.

– Szia – mondtam. – Jól aludtál?

Nyugodtan lélegeztél, és arcodat szinte a mellkasomhoz nyomtad.

Végigvittelek a folyosón, és bementünk a fürdőszobába. Az ablakban megpillantottam a keleti horizont fölött egy vékony vöröses fénysugarat a fekete ég és a fekete föld határán. Hideg volt a házban, a csillagos éjszakán biztos lehűlt a levegő, de a szárítógépet szerencsére nem kapcsoltuk ki éjszakára, és a melegéből, amely időnként trópusi magasságot ért el, maradt még egy kevés.

Óvatosan letettelek a kád és a mosdó közé szorított pelenkázóasztalra, és újból rám jött a köhögés. Felköhögtem egy gombócot, kiköptem a mosdókagylóba, kinyitottam a csapot, és leöblítettem, néztem, ahogy a lefolyó vékony fémcsövébe ragadt a sima, nyúlós anyag, miközben két oldalról körbefolyta a víz, aztán lassan átcsúszott a másik oldalra, majd hirtelen, mintegy saját akaratából, eltűnt a csatornában. Rápillantottam a mosdó fölötti tükörre, a saját maszkszerű arcom bámult rám vissza, elzártam a csapot, és föléd hajoltam.

Rám néztél. Ha gondoltál is valamire, nem lehetett szó vagy fogalom, nem lehetett konkrétan megfogalmazott valami, csak érzés. „Ő az”, érezted talán, amikor rám pillantottál, és az ismerős arc egy sor más érzést váltott ki arról, hogy miket, hogyan szoktam veled csinálni. Sok minden halvány és képlékeny lehetett számodra, mint a fény változása az égen, de néha minden összeállhatott egyértelmű, szükséges egységgé, elemi testi érzéssé, átfuthatott rajtad az éhség, a szomjúság, a túl meleg és a túl hideg érzete. Ilyenkor kezdtél el sírni.

– Mire gondolsz? – kérdeztem, hogy kicsit elvonjam a figyelmed, amikor elkezdtem kigombolni a fehér pizsamád felső gombjait. De az alsó ajkadat elhúztad, és remegni kezdett a szád. Mutatóujjammal megpöccintettem a pelenkázóasztal fölött lógó kis farepülő farkát, és pörögni kezdett. Aztán megpöccintettem a következő repülőt, majd a következőt.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy ma is bedőlsz ennek a régi trükknek? – mondtam.

De ez történt. Tágra nyílt szemmel figyelted a levegőben keringő tárgyakat, és én közben levettem rólad a pizsamát. Amikor bedobtam a szennyeskosárba, lépteket hallottam az emeletről. A kisebbik nővéred lehetett, mert az idősebb csak akkor ébred fel, amikor már muszáj, és a bátyád valószínűleg ébren volt már. Feltéptem a pelenka ragasztóját, és levettem rólad. A szemétkosárhoz vittem, és éreztem, milyen nehéz, meglepett a súlya, mert az anyagából kiindulva könnyebbnek gondolnánk. Tetszett a súlya, mert azt jelentette, hogy minden rendben van, a tested rendesen működik. Minden egyéb elromlott, a tűzhely fölötti fénycsőtől, amely egy éve pislogni kezdett, majd teljesen kialudt, és amely ma is használhatatlanul áll a foglalatában, a kocsiig, amely egy bizonyos sebesség fölött hirtelen rázni kezdett, és egy autómentő szállította el egy műhelybe – a megpenészedett vagy megromlott ételekről nem is beszélve, a leesett inggombokról vagy a beszorult cipzárakról, a nem működő mosogatógépről vagy a mosogató elvezetőcsövéről, amely valahol a kertben eldugult, valószínűleg a rászáradt zsírtól, ezt mondta a csőszerelő, mikor kijött megjavítani. De a mi otthonunkban a sima, puha gyerektestek, amelyek százszorta bonyolultabbak, mint a gépek vagy a mechanikus konstrukciók belső szerkezete, mindig tökéletesen működtek, soha nem robbantak le, soha nem romlottak el.

Tiszta pelenkát adtam rád, széthúztam a rugdalózó nyakrészét, és a fejeden át rád adtam. A kezedet és a lábadat lassan mozgattad, mint egy kis hüllő. Felvettelek, és kivittelek a konyhába, és ebben a pillanatban mezítláb, álmosan hunyorogva belépett a kisebbik nővéred.

– Jó reggelt – mondtam. – Jól aludtál?

A nővéred bólintott.

– Az ölembe vehetem?

– Igen, vedd csak – mondtam. – Addig elkészítem a tejet. Ülj le a padra.

A nővéred leült a padra, és az ölébe tettelek. Vizet töltöttem a rikító sárga vízforralóba, elővettem a tejport és a cumisüveget, kimértem hat kanállal, leöntöttem langyos vízzel, te pedig félig fekvő, félig ülő helyzetben kalimpáltál a lábaddal a nővéred ölében.

– Azt hiszem, örül – mondta a nővéred, és kis öklödet a tenyerébe zárta, amely hirtelen nagynak tűnt.

Kilencéves volt, és mások fontosabbak voltak neki, mint ő maga, ez volt az egyik jellemvonása, és gyakran eltűnődtem azon, vajon ez mitől van. Vidám teremtés volt, szabadon áramlott át rajta az élet, nem volt akadály, talán mert nem kételkedett önmagában, nem kérdőjelezte meg magát, nem követelt különösebb erőfeszítést, hogy magát adja, így teret tudott adni magában másoknak. Ha dühös voltam rá, és egy kicsit felemeltem a hangom, ez iszonyatos reakciót váltott ki nála, és olyan kétségbeesett sírásba kezdett, hogy nem bírtam, és azonnal mindent visszavontam, és követtem a ház valamelyik szegletébe, ahová nyugalmat keresve, sértetten elvonult. De ez szinte sohasem fordult elő, először is mert ő majdnem soha nem tett semmi rosszat, másodszor pedig a dolognak súlyos következményei voltak a számára.

– Jól van – mondtam, becsavartam az üveg tetejét, a puha cumit hüvelykujjammal oldalra fordítottam, hogy ne spricceljen ki a folyadék, és megráztam az üveget. A keleten húzódó vörös csík szélesebbre nőtt, a színe már nem volt annyira harsány, olyan volt, mintha felvizezték volna, miközben a fölötte lévő égbolt tompa színre váltott. A szántóföld, amely szélesen terjeszkedett minden irányba, még nem kezdte visszaverni a fényt, ahogy a kert fái sem, ellenkezőleg, valamiképpen magukba szippantották, így a feketeséget lassan szürkés szemcsék töltötték meg csordultig sötétséggel.

– Szeretnéd megetetni? – kérdeztem.

A lányom bólintott.

– De először vécére kell mennem.

A karomba vettelek, és átmentem veled a nappaliba, ahol a bátyád a kanapén hevert, ölében a számítógépével, és játszott. Egy zöld, kinőtt pizsama volt rajta, haja összekócolva.

– Hát te itt? – kérdeztem. – Régen fent vagy?

– Igen – felelte a képernyőt bámulva.

– Tudod jól, hogy reggel nem szabad játszani.

– Igen – mondta.

Felnézett rám, és elmosolyodott. Te a könyvszekrényen világító lámpát nézted.

– De nem tudom, mit csináljak – mondta.

– Olvass valamit – mondtam.

– Unalmas – mondta.

– Akkor öltözz fel – mondtam, és leültem. – Vagy azt is unalmasnak találod?

– Igen – mondta, és felnevetett. – Minden unalmas!

Az ölembe fektettelek, és a fejedet a térdemre tettem, majd felemeltem, így majdnem ülő helyzetben voltál, és találkozott a tekintetünk.

Széttártad a karodat, és egy kis torokhangot hallattál.

– Mire gondolsz? – kérdeztem.

Érdeklődve bámultál rám.

– Tudod, mit csinálunk ma? – kérdeztem.

Úgy látszott, mintha mozdítani akartad volna a fejedet, de nem sikerült, így kicsit oldalra fordult.

– Elmegyünk meglátogatni anyát Helsingborgba – mondtam. – Elvisszük a nagyokat az iskolába, aztán indulunk.

– Én is meg akarom látogatni anyát – mondta a bátyád, és mellénk kuporodott. Te tovább bámultál rám tágra nyílt szemmel. Így ültünk napjában kétszer, valamiféle tréning volt, amit a félelem váltott ki, mert újszülött korodban nem egészen sikerült kapcsolatba lépnünk veled. Életed első hónapjában szinte végig aludtál, és amikor nem aludtál, általában elfordultál. Ezt a vonást a testvéreidnél nem észleltem, sőt, ellenkezőleg, úgy emlékszem, hogy inkább kíváncsian fürkészték a tekintetemet. Azt a kapcsolatot nem tudtam elfelejteni, mert olyan volt, mintha megláttam volna őket olyannak, amilyenek voltak, mintha a szemükön át váltak volna láthatóvá. Ha a belső világukat egymástól elkülönítetlen érzelmek erdejének képzelem, akkor ezek a pillanatok a tisztások benne, a váratlanul megnyíló területek. A te szemedben ezt nem láttam, a te pillantásod soha nem volt igazán jelen, és ettől megijedtem. Arra gondoltam, hogy valami nincs rendben. Azt gondoltam, hogy agykárosodásod lehet, vagy talán autista vagy. Erről senkinek sem szóltam, mert úgy gondolom, hogy a kimondott dolgok igazsággá válnak. Ha nem mondjuk ki, akkor az olyan, mintha nem is létezne egészen. És ha nem egészen létezik, akkor nem állandósul, és ha nem állandósul, akkor elmúlhat.

Vagyis szemet hunytam afölött, ami kellemetlen volt. De ez több volt, mint kellemetlen, ez sorsszerű volt.

Nem néztél ránk.

Egy hónapig tartott. Aztán lassan elkezdtél kifelé figyelni, egyre inkább jelen voltál köztünk, nem csak magadba fordultál. És amikor megláttam a szemedben, hogy figyelsz, és tekintetedben fokozatosan az öröm is megcsillant, megszűnt a nyugtalanságom. Egy hónappal korábban születtél, és talán ezért volt szükséged még pluszhetekre a magad számára. De a riadalom rádöbbentett, hogy fokozottan figyeljek rád, hogy beszéljek hozzád, nézzelek, beszélgessek veled, játsszak veled.

Féltem, hogy agykárosodott vagy autista leszel, mert anyukádnak egyszer erős gyógyszereket adtak, mikor téged várt. Vészhelyzetben volt, és a gyógyszereket, amelyek segítettek neki, hozzád is igazították, vagyis közvetlen veszély nem állt fenn, de a biztonság kedvéért egy speciális osztályon születtél, ahol az első héten megfigyelés alatt tartottak. Semmi jel nem mutatott arra, hogy valami baj lenne, tökéletesen egészséges voltál, de mégis, mivel kerülted a tekintetünket, és elfordultál, amikor megpróbáltunk kapcsolatot teremteni veled, mindenképpen nyugtalanított a dolog.

Másrészt tudtam, milyen robusztusak és erősek a csecsemők, és milyen sok kell ahhoz, hogy kibillentsük őket a fiziológiai életútjukból, amelyen elindultak. Azt, hogy például az anya különböző hangulati ingadozásai befolyásolnák őket, amikor az anyaméh testmeleg vizében lebegnek, egy percig sem hittem. Bár az anyával szimbiózisban élnek, mégis függetlenek, olyan értelemben, hogy a növekedésüket irányító genetikai kód első pillanattól készen van. Ezt már régen is tudták, gondoltam, ezt fejezi ki a régi sorsfogalom: a jövőbeli történések már a gyerek születésénél meg vannak határozva.

– Nemsokára mindnyájan meglátogatjuk anyát – mondtam. – De ma iskolába kell menned.

– És ha nem akarok? – kérdezte a bátyád.

– Akkor kénytelen leszek elvinni téged – mondtam.

Ekkor belépett a nővéred, és leült mellénk, puha, még mindig kicsit álmos mozdulatokkal.

– Mire hazajöttök, itt lesz Nagymama – mondtam.

– Itt lesz? – kérdezte a nővéred.

– Igen! – kiáltott fel a bátyád, és hirtelen felélénkülve pillantott rám. – Aludhatok nála?

– Azt hiszem, aludhatsz – mondtam. – De ma lesz Valborg éjszakája. Tovább maradhattok fent, mint máskor.

– Nagyi is jön?

– Nem tudom – mondtam, és felálltam. – Vigyáztok rá egy kicsit? Addig, míg iszom kint egy kávét?

A nővéred bólintott, a karjába fektettelek, odanyújtottam a cumisüveget, amit ő azonnal a szádba dugott.

– Ugye szólsz, ha valami van – mondtam, és a bátyádra néztem. – Rendben van?

– Persze, megoldjuk – mondta a nővéred, de annyira lefoglalta a feladata, hogy fel sem nézett.

– Gyere ki értem, ha valami van – mondtam ismét, és kimentem a konyhába, csináltam egy kávét, kiléptem az előszobába, beledugtam a lábam a cipőmbe, és kinyitottam az ajtót. A hűvös tavaszi levegő mintha valami hártyával vonta volna be az arcomat. A nap ekkor már a láthatár fölé emelkedett. Az égő, narancsszínű fény tisztán, koncentráltan világította be az eget, az iszonyú távolság szétszórta, és itt a földön szinte feloldódott a levegőben, világos és könnyű volt, minden felületet bevilágított, és tompa színekben verődött vissza, kivéve ahová a napsugarak közvetlenül estek, mint az almafa tetejére, ahol a bontakozó levelek úgy szikráztak, mint sok apró tükör.

Átvágtam a gyepes udvaron a túloldalon álló kis házba, amelyet dolgozószobának használtam, ahol rá is tudtam gyújtani. Műhely volt, amikor megvettük az ingatlant, és bár minden falát könyvekkel borítottam be, valamilyen meghatározhatatlan módon továbbra is megőrizte műhelyjellegét, mintha erőteljes kétkezi munkára lett volna kialakítva, a kinti tennivalókhoz igazodott, kicsit mint egy garázs, amit a padlót borító szőnyegek vagy a falra akasztott képek sem tudtak igazán feledtetni.

Leültem a sarokban egy székre. Az asztalon egy halom számlákkal teli boríték hevert, ez volt az én rossz lelkiismeretem, soha nem jutottam addig, hogy befizessem őket, és mikor már végre megtettem, mindig lekéstem a határidőt, és jöttek a felszólítások meg az inkasszó. Egyszerű volt, csak be kellett fizetni, volt pénzem, mégis hatalmas erőfeszítésembe került. A kupac tetején a Kronofogdentől, a svéd végrehajtó hivataltól érkezett számla hevert, komoly ügy volt, ha nem fizetjük ki, eljönnek behajtani. Egyszer már megtörtént, hogy eljöttek, amikor Malmőben laktunk, és egyszer itt is.

Kezembe vettem a borítékot, felbontottam, kitettem magam elé a számlát az asztalra, bekapcsoltam a számítógépet, beléptem a bank honlapjára, elővettem a hátsó zsebemből a kártyatartót, azt is az asztalra tettem, közben a kis kódleolvasó szerkentyűt kerestem. Ott volt, egy William Blake-köteten a könyvespolcon, a székem közelében. Beledugtam a kártyát, beírtam a jelszót, a kódot beütöttem a bank honlapjára, és a befizetések oldalára értem.

Amikor készen volt, ittam egy korty kávét, és előkerestem a cigarettapaklit, a Blake alatti polcon találtam meg, Sven Nykvist Vördnad för ljuset (A fény tisztelete) című könyve és egy Klaus Mann-könyv tetején, amelyet soha nem olvastam. A könyvek már régen megvoltak, és olyan sok éven át álltak ugyanazon a helyen, hogy a hozzájuk fűzött érzelmi kapcsolat inkább a kert virágaival, mintsem a könyvekkel való kapcsolatra emlékeztetett. Elég volt a két dolog látványa – itt a liliom áll, ott az izlandi sagák, itt a hóvirág, ott Jayne Anne Phillips –, és amikor levettem a polcról valamelyik könyvet, és olvasni kezdtem, olyan volt, mintha bevittem volna a házba valamelyik virágot, és külön vázába tettem volna.

Eszembe jutott, hogy egyszer az íróasztalnál ültem és dolgoztam, mikor hirtelen koppant valami mögöttem. Villámgyorsan megfordultam. Egy könyv feküdt a padlón, leeshetett a polcról. De hogyan? Egy teljesen vízszintes polcon állt a többi könyv között. Kíváncsian felálltam, és a polchoz léptem.

Valami állat lehetett? Egér vagy patkány?

Nem. Mert a hézagban, ami a könyv helyén támadt, egy kúszónövény villant elő. A ház külső falán kúszott felfelé a tetőig, ott talált egy átjárást a cserepek alatt a tetőszerkezethez, a tartóoszlopok és a deszkák között, ahonnan lekúszott a falon bent a szobában, nekinyomult a könyvespolcnak, amelyen Bret Easton Ellis Amerikai Psycho című regénye állt, és iszonyú lassan tolta előre, milliméterenként, amíg a könyv azon a napon elérte azt a pontot, ahol a gravitáció magához húzta, és két méter magasról, kemény koppanással a padlóra zuhant.

Még mindig hihetetlennek tűnik. És kissé ijesztő a növekedés vak ereje; amikor aztán eltakarítottam a kúszónövényt, és kihuzigáltam a résekből, mint valami kötelet, zsákszámra, felfedeztem, hogy a tető alatt növő részei teljesen fehérek, mint minden, ami a sötétben él.

Előrehajoltam, és a cigaretta pici hamukalapját egy csésze széléhez pöccintettem. Az íróasztalomnál ülve láttam a másik házat, a nappali ablakait és az ajtaját is, és volt némi áttekintésem arról, ami odaát történik. Ezeket az ellopott pillanatokat, amikor téged a testvéreidre bíztalak, pontosan annak éreztem, ellopott, jogtalanul eltulajdonított pillanatoknak. Tudtam, hogy jól fognak menni a dolgok, nem lesz semmi baj, inkább az az érzés zavart, hogy mások rossz szemmel nézik; hátradőltem a széken, és óvatosan leszívtam a füstöt, hogy ne okozzon újabb köhögést, aztán kifújtam, és belekortyoltam a kávéba. Mi lenne, ha valaki beállítana, és meglátná, hogy én itt ülök és dohányzok, és a kiskorú gyerekeim vigyáznak a szinte újszülött csecsemőre? Vajon mit gondolna?

Múlt nyáron, a születésed előtt egy fél évvel, behívtak a gyermekvédelmi hivatalba. Rutinszerű beszélgetés volt, mindig ezt teszik, amikor az történik, ami nálunk történt, de nem hagyott hidegen a dolog, nemcsak mert megalázó volt válaszolni két fiatal nő kérdéseire a gyerekeimről és az életünkről, mindkét nő huszonvalahány éves lehetett, hanem a dolog szégyenteljes volta miatt is, ugyanis ez azt is jelentette, hogy a családunk közeledett ahhoz a ponthoz, ahol a kívülállók jogosan beavatkozhattak, jogosan adhattak tanácsokat, sőt, jogosan átvehették volna a felügyeletet. Soha nem történt meg, de mégis ez volt a tét, ez lehetett volna a megbeszélés legszélsőségesebb következménye.

Éppen ezért nem voltam a szokásos formámban, nem mosdatlanul, borzas hajjal mentem oda, nem is abban a ruhában, amit hetek óra hordok, ahogy szoktam, ez túl kockázatos lett volna, mert azt gondolhatták volna, hogy a gyerekek is mosdatlanok, kócosak, és hetekig ugyanabban a ruhában járnak. Nem, aznap reggel lezuhanyoztam, hajat mostam, fogat mostam, tisztességesen felöltöztem, beültem a kocsiba, és elindultam a városba.

Csodálatos nyár volt, mindennap magas és kék volt az ég, a levegő rezzenetlen, perzselt a nap, és ez a nap sem volt más. Napfény árasztotta el a várost, amikor leparkoltam a kocsit, villogtak körülöttem az autók és az ajtók, ablakok és házfalak, és bár még korán volt, sokan voltak az utcákon. Rövidnadrágos, pólós, rövid felsőbe és szoknyába öltözött, szandált és futócipőt viselő emberek. Még a járdára vetült árnyékban is meleg, fülledt volt a levegő a funkcionalista épület előtt, a piac közelében, ahová a megbeszélésre mentem.

Jelentkeztem a recepción, azt mondták, üljek le és várjak. Akárcsak az összes váróteremben, itt is volt egy halom színes bulvárlap az asztalon, és mint majdnem mindig mostanában, legalábbis ahol én várakoztam, az orvosi rendelőben, kórházban, autójavító műhelyben, a lapokon kívül néhány ingyenes újság. Kezembe vettem egyet, megnéztem a dátumot, többhetes volt, de nem számított, mert a híreknek az volt a fura jellegzetességük, hogy nem szóltak semmiről, semmi megjegyzendőt nem hagytak maguk után. Amikor elolvastam a híreket, olyan volt, mintha el sem olvastam volna őket.

Két fiatal nő lépett a helyiségbe. Felálltam, kezet fogtam velük, azt mondták, menjek fel velük az emeletre. Egy nagy terembe léptünk, ők leültek az asztal egyik oldalára, én a másikra. Papírok voltak előttük. Közölték, hogy rutinügyről van szó, mindig megteszik ezeket a lépéseket, ha olyasmi történik, ami nálunk történt. Értem, mondtam, és mosolyogva néztem rájuk, igyekeztem a lehető legbarátságosabb és legnormálisabb arcomat mutatni. Az ablak alatt egy kis park volt, egy ideig a mozdulatlan fakoronákat bámultam, a fényben ragyogó sűrű lombot, az alatta elhaladó embereket, a napfényben csillogó autókat.