,

Annie O’Neil

Tökéletes terápia

Margaret McDonagh

Szemed fénye

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Annie O’Neil, 2017 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A SZÍVHANG 690. eredeti címe: Tempted by the Bridesmaid

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Harlequin Books S. A., 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Szívhang 691. eredeti címe: Dr Devereux’s Proposal

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 690–691. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-538-1

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Műszaki vezető: Sárai Szabó Mária

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Annie O’Neil

Tökéletes terápia

1. FEJEZET

Minden elmosódott: a képek, a hangok. Fran sokért nem adta volna, ha valahol máshol lehet ebben a pillanatban.

A templomban fojtogató volt a csend.

Végignézett a vőlegény tanúin. Csak talál egy szövetségest ezek közt a kifogástalanul öltözött olasz nemesek közt!

Hm… Te nem, te nem, te sem… Ó!

Mégiscsak volt ott valaki. Elegáns, akárcsak a többiek, de a homloka ráncosabb, kávébarna szeme szúrósabb, mint a többieké, és… Ó! Az ott egy sebhely? Milyen érzés lenne, ha…?

– Khm! – A pap nyomatékosan megköszörülte a torkát.

Fran akaratlanul is megmozdult.

Most miért emelem fel a kezem? Nem az iskolában vagyok, hanem egy templomban!

Minden szem rászegeződött a gyönyörű velencei bazilikában. A kis Francesca „Fran” Martinelli, aki eredetileg Queensbe, New Yorkba való, most pedig… hát, leginkább is sehová. Nincs senkije, csak a kutyák, és semmije, csak egy utazótáska, amibe több kutyajátékot tömött, mint ruhát – no meg az a csinos koszorúslányruha, ami rajta van. És amiben nagyon nőiesnek érzi magát…

Holnap ismét farmerben és pólóban kezdi új, titokzatos munkáját.

Most összeszedte minden bátorságát, és egyenesen belenézett legkedvesebb gyermekkori barátnője, Beatrice Vittoria di Jesolo hercegnő sötétbarna szemébe. Eljött a pillanat, amikor az egész világ szeme láttára tönkreteszi a barátnője esküvőjét, ami akár a barátságuk végét is jelentheti. Azét a barátságét, amely az egyetlen dolog, amire mindig is támaszkodhatott életében.

Fran összehúzta a szemét Bea kérdő pillantására. Fotósok leselkedtek minden márványoszlop mögött, vendégek százai – köztük európai nemesi családok tagjai – töltötték meg a padsorokat, seregnyi riporter várakozott odakint, hogy megörökítse a boldog párt.

– Konkrétan mi a kifogása a frigy ellen? – kérdezte váratlanul a titokzatos, sebhelyes férfi.

Angolul beszélt. Milyen kedves!

Nem mintha Fran nem tudott volna olaszul – az apjával mindig ezen a nyelven beszélgettek, amikor otthon volt –, de így nem tudja meg mindenki a templomban, hogy az imént rajtakapta Bea vőlegényét, amint bedugja a nyelvét egy másik nő szájába.

Mereven a férfi szemébe nézett. Vajon ő is tud róla? Számít neki, hogy a barátja, akiért e válogatott vendégsereg előtt kiáll, hazug csaló?

– Csak mondja el, kedvesem – tette hozzá a pap kicsit szelídebben.

Fran óvatosan felmérte a jelenetet.

Beatrice még mindig jövendőbelije mellett állt. Marco Rodolfo, a vőlegény, valami nemesi cím és egy nevetségesen hatalmas vagyon örököse, Franre nézett, elkapta a tekintetét… és elvigyorodott.

Rajta! – üzente ez a vigyor. Úgysem mered!

Marco „Farkas” Rodolfo. Tényleg farkas – és még csak nem is bújt báránybőrbe.

– Per favore, signorina! – A pap könyörögve nézett Franre.

– Francesca! – sziszegte Bea mesterkélt mosollyal. – Mondj már valamit!

Pontosan ezért kárhoztatta az apja annyi éven át: Fran egyszerűen nem tudta tartani a száját. Mindig ki kellett mondania az igazat, tekintet nélkül a következményekre.

– Francesca?

– Ő…

Fran mutatóujja önálló életre kelt, és lassan rámutatott az okra, aki miatt az esküvő nem folytatódhat.

Hogy is hívják? Marina? Valami ilyesmi. Az egyik koszorúslány, az a típusú karcsú, szabályos szépség, aki mellett Fran világéletében tenyeres-talpas parasztlánynak érezte magát.

– Francesca! Gyerünk, beszélj! – sürgette a menyasszony.

De Fran csak tágra nyílt szemmel bámult Beára. Az ő szép, kedves, őszinte barátnőjére, aki a légynek sem tudna ártani.

Vajon Bea a barátnője marad, ha elmondja az igazat, vagy örökre meggyűlöli, mint az apja, amióta tönkrement a házassága, mert Fran rajtakapta az anyját, amint egy másik férfival csókolózik?

Miért? Miért mindig neki kell rajtakapnia a félrelépőket?!

Lézersugárként vetődtek rá a tekintetek, többek között a titokzatos tanúé, akit más körülmények között szívesen megismerne alaposabban is. Hogy is hívják? Valami érzéki hangzású név… Megvan: Luca!

Méretre szabott öltönyét az olyan férfiak magabiztosságával viselte, aki tudja, mit akar. Fehér inggallérja kiemelte bőrének meleg, barnás árnyalatát és az állán sötétlő borostát. Olyan embernek tűnt, aki nevén nevezi a dolgokat.

No és ott volt az a sebhely: a bal szemöldökét keresztben átszelve húzódott tovább lefelé az arcán. Az állán is voltak kisebb hegek, fakó foltok, amelyeket Fran szinte már vágyott megérinteni.

Aztán a férfi szája szólásra nyílt.

– Per l’amor del cielo! Ne tartsa már bizonytalanságban ezeket a szegény embereket!

Fran pislogott. Közel állt hozzá, hogy pánikba essen.

Vett egy mély levegőt. Most vagy soha! És mielőtt még le tudta volna állítani magát, hallotta, ahogy azt mondja Beatricének:

– A vőlegényed… Nem mehetsz hozzá!

2. FEJEZET

– Basta!

Luca, amilyen gyorsan csak tudta, az oltár mögé, majd egy keskeny márványfolyosóra terelte ennek a bohózatnak a kulcsfiguráit, míg egy nyitott, de szerencsére privát folyosóra nem értek.

– A ruhája fel volt tűrve, és Marco…

– Per favore! – pördült meg Luca. – Könyörgök, hagyja abba!

– De én csak azt akarom, hogy… – Bea barátnője szorosan összepréselte telt, rózsaszín ajkát, amikor észrevette az ő figyelmeztető tekintetét.

– Van fogalma róla, mit művelt?

A lány megdermedt – és Luca hirtelen azon kapta magát, hogy visszarepül egy olyan helyre és időbe, amikor ő is ugyanígy megdermedt. Egy orvos és egy pap volt jelen.

Anyja, apja, nővére, a nővére férje – ma már egyikük sincs többé. Csak a szépséges unokahúga maradt életben. És ő, Luca ült a volánnál.

Behunyta a szemét, gyorsan elhessegette az emléket, és az előtte álló szőke koszorúslányra koncentrált. A nő még mindig teljesen mozdulatlan volt – mint őzike a reflektorfényben.

Máskor, máshol Luca azt mondta volna, hogy csinos. Sőt gyönyörű. Mézszőke haj, telt ajkak, melyeken alig van több egy leheletnyi szájfénynél. A szeme pedig kék, mint az Adriai-tenger.

– Ne merészelje! – A lány élesen beszívta levegőt, miközben könny szökött a szemébe. – Ne vádoljon azzal, hogy nem tudom, mit jelent kinyitni a számat!

Luca gyomra összeszorult a szavaitól. A könnyek mögött őszinteség sejlett. Az a fajta, ami mindent megváltoztat.

Beatrice egyike volt azoknak a barátainak, akiket Luca a legjobban tisztelt. Egész életükben ismerték egymást, és az orvosi egyetemen még közelebb kerültek egymáshoz. Szüleik legnagyobb bánatára a karrierjük különböző irányt vett. Nyilván annak idején azt remélték, több is lesz a barátságukból.

De bármilyen szép is Beatrice, a kapcsolatuk plátói marad. Majdhogynem megkönnyebbült, amikor a lány összejött Marcóval. Oké, Marco playboy hírében állt, de mostanra benőtt a feje lágya. Vagy mégsem?

A vőlegényre pillantott, aki tiltakozásul felemelte a kezét, és szenvedélyesen magyarázott valamit Beának és a papnak.

– Láttam! – erősködött tovább a szőkeség. Tincsei kibomlottak az alkalmi frizurából.

Luca megragadta a könyökét, és távolabb vezette a kis csoporttól.

– Talán hagynunk kellene, hogy beszéljenek a pappal. – Ezt a jeges hangot eddig csak egyszer használta: aznap, amikor az apja bevallotta neki, hogy eljátszotta a család utolsó megtakarításait.

– Egyébként Francesca vagyok – mondta a lány. – Szerintem már találkoztunk tegnap este a koktélpartin.

– Mondanám, hogy örvendek a szerencsének, csak hát…

A lány leintette; mindketten tudták, hogy fölösleges a finomkodás.

– Francesca…

Elnyújtotta a nevet, hogy időt nyerjen. Mintha citromba harapott volna. Ám meglepve tapasztalta, hogy savasság helyett édes íz tölti be a száját.

Koncentrálj, öregem!

Luca olyan erősen összeszorította a fogát, hogy látta, ahogy Francesca az árulkodó rándulást figyeli az arcán, a sebhelyes oldalon.

– Nyilván nem kell rá emlékeztetnem, mi a kötelességünk. Megígértem, hogy Marco tanúja leszek, vagyis kezeskedem a férfiért, aki közös barátnőnket készül feleségül venni.

Közelebb lépett a lányhoz, és hirtelen beborította az illata. Mandarin és egy csipetnyi fűszer? A tekintetük találkozott, és egy pillanatra… de csak egyetlen pillanatra összekapcsolta őket valami. Mágneses energiával, érzékien.

Luca elhátrált, és megdörzsölte az állát. Biztos volt benne, hogy Francesca is érezte a varázslatot.

Volt valami a lány szemében, ami megerősítette, hogy nem hazudik. Valami azt súgta Lucának, hogy meg kell őt hallgatnia.

– Én tudni szeretném az igazat – makacskodott Francesca. – Maga nem?

Luca elfordította a tekintetét, és dühösen bámulta a folyosó díszes mennyezetét.

– Persze hogy tudni szeretném – préselte ki magából. – De túl meredek, amit maga állít. Még csak nem is eldugott az a hely, ahol állítólag látta őket.

– Tudom! De ez nem jelenti, hogy nem történt meg.

Francescának könnyek csorogtak az arcán, és a dekoltázsára csöppentek. Lucának sikerült megállnia, hogy le ne törölje őket.

Koncentrálj!

– Ki az? Melyik nő?

Francesca kék szeme elsötétült.

– Fekete haja volt.

Tehát nem Suzette, mert ő vörös. A többiek pedig túl fiatalok.

Csak egy lehetőség maradt.

Jeges hidegség járta át Luca szívét, amikor rájött az igazságra.

– A barátnőm nem feküdt le Marcóval!

Francesca döbbenten meresztette rá a szemét.

– A barátnője? Ez… Hűha! – Hitetlenkedve rázta a fejét. – Az a csaj nem normális…

Luca felemelte a kezét: nem akarta hallani.

Váratlanul érte a keserű igazság. Igaz, Marina panaszkodott is, hogy mostanában nem körülötte forog az élete, de hát ki az a bolond, aki nem látta, hogy neki most más a fontos?

Minden energiáját az unokahúgának kell szentelnie, annak az embernek, aki legjobban megszenvedte a szörnyű autóbalesetet. A gyönyörű, önfejű unokahúgának, aki örökre kerekesszékbe kényszerült.

Vetett egy pillantást Marco felé. Ez az árulás felért egy tőrdöféssel a szívébe.

Halkan káromkodott. Megbízott Marcóban, elhitte, hogy jól fog bánni Beával. Figyelmeztette, hogy ne essen vissza a szoknyavadász szerepbe, és szívből gratulált neki, amikor bejelentette az eljegyzésüket.

– Miért nem hívja ide? Mért nem kérdezi meg tőle? – Francesca nem törődött vele, hogy szétkenődik a szemfestéke a könnyektől.

– Száz százalékig biztos benne?

De Luca tudta, hogy a lány igazat beszél. Csak egyetlen fekete hajú koszorúslány volt a bazilikában. Hibátlan, selymes haj, amelyhez nem volt szabad hozzányúlnia ma reggel, amikor Marina beugrott a szállodai lakosztályukba a kistáskájáért, amelyet arra az időre hagyott ott, amíg fodrászhoz ment. Mikor aztán kipirult arccal megjelent az oltár előtt, a frizurája már nem volt annyira tökéletes…

– Idehívhatom, ha szeretné – ajánlotta fel Francesca.

– Ne vegye sértésnek, de maga vagy az utolsó, akitől segítséget kérnék – felelt Luca.

– De nem jobb tudni az igazságot, mint hazugságban élni?

Luca halkan káromkodva elfordult. Ez a nő nagyjából minden érzékeny pontjára rátapintott.

Igazság. Csalás. Őszinteség. Hazugság. Gyengeség.

Az ő életében nincs idő a gyengeségre. És nincs helye a hazugságoknak sem.

Kényszerítette magát, hogy Francesca szemébe nézzen, tudván, hogy csöppnyi kedvesség sincs a tekintetében. És szánalom sem a könnyek miatt, amelyek újra meg újra kibuggyantak Francesca szeméből, és végigfolytak az arcán. Milyen könnyű lenne felemelnie az egyik ujját, és…

– Nem úgy tűnt, mintha ez lenne az első eset – folytatta Francesca rekedten. – Tényleg idehívom, ha szeretné.

– Basta! Per favore!

– Idehívom. Bármelyik barátomért megtenném.

Francesca egyik lábáról a másikra állt, és nem vette le a szemét Lucáról.

A válasz egyenesen és fagyosan érkezett.

– Tudom, hogy jót akar, Francesca, de maga meg én soha nem leszünk barátok.

Bea mélyen megrendültnek látszott a nap hátralévő részében. Fran nem is hibáztathatta ezért: tudta jól, hogy évekbe telhet, mire egy ilyen hatalmas árulást feldolgoz az ember. Sőt, akár az egész élete rámehet, mint az ő apjának.

Luca arckifejezéséből ítélve, amikor elbúcsúztak a bazilikában, neki két élet is kevés lesz, hogy feldolgozza a barátnője árulását. Még szerencse, hogy mostantól nem keresztezik egymást az útjaik.

– Kerítsek egy láda proseccót? Vagy egy karaoke-gépet? Kiénekelhetnénk magunkból a bánatot, és közben becsípnénk.

Fran körülnézett a szállodai lakosztályban. Az étkeztetőket már régen elküldték, a dekorációt leszedték, a személyzetet pedig utasították, hogy lehetőleg tartsák távol az ott lézengő paparazzókat.

– Kösz, nem, cara. Inkább egy kis vizet – felelte Bea.

– Máris hozom.

Fran csodálta a barátnője lelkierjét. Kimerülten, de nem legyőzötten feküdt az ágyban, smink nélkül. Menyasszonyi ruhája összeesett habcsókként hevert a fürdőszobában.

– Mondasz valamit erről a titokzatos munkáról, amit holnap kell elkezdenem? – Fran odaadta Beának a pohár vizet.

– Nem. – Bea ivott egy nagy kortyot, és elmosolyodott, hálásan a témaváltásért. – De kombinálja a fizioterápiás tudásodat a segítőkutyákkal.

Fran a homlokát ráncolta.

– Nem azt mondtad, hogy egy orvos foglalkozik a lánnyal?

Bea pislogott és hallgatott.

– Kerekesszékben ül, ugye? Nem tudja mozgatni a lábát?

– Igen, de… – Bea félrebillentette a fejét, és szigorúan nézett a barátnőjére. – Ugye nem hagyod kárba veszni a szaktudásodat?

– Miért? Mert az az ember, akivel voltam olyan hülye együtt vállalkozni, csak a pénzcsapot látta bennem?

– De megszabadultál tőle, igaz?

Fran felsóhajtott.

Az emberek kiábrándítóak. És a kutyák? Ők soha nem kérnek semmit. Esetleg néha-néha egy fülvakarást.

– Biztos, hogy nem akarsz inkább a palazzóban lenni a családoddal? – kérdezte Fran.

– És hallgatni anyám nyavalygását az évszázad katasztrófájáról? Hogy hogyan tettem tönkre a család nevét, végleg eljátszva a Di Jesolók esélyét a boldogságra? Eszemben sincs. Meg különben is – Bea körülnézett a gazdagon berendezett szobában –, klassz ez a lakosztály, sokkal szívesebben lennék veled, még akkor is, ha kutyaszag van.

– Nincs is! – Fran vigyorogva legyintett. Alaposan lesikálta a kutyákat, mielőtt bejelentkezett Velence legelőkelőbb szállodájába. Egy kis aprópénz, mielőtt elutazik abba a titokzatos faluba, ahol Bea munkát szerzett neki a nyárra.

– Nem kell ám vigyáznod rám – mondta halkan a barátnője. – Nem csinálok semmi durvát. És leveheted a ruhád. Nem tudom, hallottad-e, de az esküvő le van fújva.

– Csak élvezni akarom, ha már ennyibe került – válaszolta Fran. És valóban: évek óta nem érezte magát ilyen szépnek. – Nagyon sajnálom, Bea, hogy így történt. Csak már nem találkoztunk, miután megláttam őket, aztán már ott álltunk mind az oltárnál, és…

– Én nem sajnálom – felelte Bea. – Örülök, hogy elmondtad. Hogy volt hozzá bátorságod, másokkal ellentétben.

– Milyen visszafogott vagy ahhoz képest, hogy most tudtad meg: megcsalt a vőlegényed.

– Mások már tudták. Végig tudtak róla. Még az anyám is. – Bea a szemét forgatta.

Fran a szájához kapta a kezét.

– Mind azt akarták, hogy Európa legirigyeltebb párja legyünk. Még ha meg is van az ára. – Bea megborzongott a gondolatra. – Te voltál az egyetlen, aki igazi barátként viselkedett.

Fran nem tudta visszatartani a könnyeit.

– Hogy lehetsz ilyen kedves velem, amikor tönkretettem életed legszebb napját?

– Amore! Hagyd abba! Nem tettél tönkre semmit. Biztos vagyok benne, hogy lesz még igazi „életem legszebb napja”. Készen állsz az új munkádra? – kérdezte Bea mosolyogva.

– Igen! – Fran lelkesen tapsolt. – Bár nem sokat meséltél az új főnökömről, kivéve az önkénteskedést. El sem hiszem, hogy felajánlottad, hogy fizetsz nekem érte!

Beatrice fintorgott.

– Ezt inkább ne emlegesd.

– Szívesen csinálom ingyen is, tudod. Ha az utóbbi években öt percnél tovább élhettem volna egy helyen, már rég csináltam volna egy jótékonysági alapítványt a Martinelli Motorson keresztül, csak hát…

– Csak hát ő túlságosan el volt foglalva azzal, hogy nyomot hagyjon maga után.

– Mint mindig. Nekünk nincs olyan ősi családfánk, amire támaszkodhatunk, mint nektek.

– Ne is emlékeztess rá.

– Bocsánat… – Fran összerezzent, majd égnek emelte a karját. – Uram, kérlek, segíts, hogy ma már ne lépjek rá senkinek a tyúkszemére! – Leengedte a karját, és átölelte a barátnőjét. – Nem bántad meg soha, hogy nem maradtál Angliában?

Bea tekintete elhomályosult, és elfordította a fejét. Fran olyan emlékeket idézett fel, amelyeket jobb lett volna nem bolygatni.

– Az egy… – kezdte Bea, aztán szünetet tartott, és akadozva levegőt vett. – Az egy nagyon különleges időszak volt. Olyat csak egyszer él át az ember az életben.

Fran elengedte, és összeszorított szájjal nézett rá. Nem fogja kiejteni a száján Jamie nevét, szegény Bea már így is épp elég mindenen ment makeresztül!

– Na, beszéljünk valami másról! – Fran lelkes mosolyt varázsolt az arcára. – Megtennéd, hogy mondasz pár dolgot az új főnökömről, nehogy az első percben elvágjam magam nála?

– De hát te akartál titokzatos munkát!

– Nekik nem kéne tudniuk, hogy én ki vagyok, nem pedig fordítva! – fintorgott Fran.

Már megégette magát egy üzlettárssal, aki tudta, hogy ő az apja elektromos autókat gyártó vállalatbirodalmának örököse. A társasági életben pedig mindig tévképzeteket tápláltak róla: sokkal elbűvölőbb, szellemesebb, hiúbb és bohémabb emberre számítottak. Ezért hagyta abba teljesen a fizioterápiát. A kutyákat viszont nem érdekli, hogy ő kicsoda, amíg barátságos, és enni ad nekik.

Bárcsak az új főnököm is kutya lenne!

Kuncogott, ahogy elképzelt egy kutyát háromrészes öltönyben és monoklival.

– Mi olyan vicces? – kérdezte Bea.

– Ne csináld már… Mondj valamit róla! – könyörgött Fran.

Bea megrázta a fejét.

– Mindent elmondtam, amit tudnod kell. A lány tinédzser, már több éve kerekesszékben ül, egy autóbalesetben bénult le. Nagyon tragikus eset volt. A nagybátyja…

– Ó! Egy titokzatos nagybácsi?

– Valami olyasmi. – Bea megfenyegette az ujjával Frant. – Róla nem mondok semmit. Szükségük van a kutyára, hogy a lány függetlenebb lehessen.

– Mármint szüksége van a kutyára.

– Igen. Ezt mondtam.

– Nem, te azt mondtad, szükségük van a kutyára – vitatkozott Fran, remélve, hogy kap még valami információt, de Bea jelképesen összeszorította a száját.

– Ez nem sok. Kénytelen voltam két kutyát hozni, hogy biztos alkalmas legyen valamelyik.

– Kénytelen voltál? – kuncogott Bea. – Mióta kell téged kényszeríteni, hogy több kutyával utazz?

– Naaa… – Fran könyörögve összetette a kezét. – Legalább annyit mondj, milyenek a lány szülei!

Beatrice felemelte a kezét.

– Nincsenek szülei. Meghaltak a balesetben.

– Jaj! – Fran összerezzent. – Ez azt jelenti, hogy az az ördögien jóképű nagybácsi fontos szerepet játszik az életében?

– Senki sem mondta, hogy jóképű! – figyelmeztette Bea rejtelmes arccal.

– Hát, még ha egy nagy, szőrös orangután is, én már alig várom. Nincs jobb, mint összehozni a megfelelő kutyát a megfelelő pácienssel. – Fran tapsolt néhányat, mire a két hűséges kísérője rögtön felfigyelt. – Gyertek, aranyoskáim, segítsetek lefektetni őfelségét.

Bea hárítóan integetett a kezével.

– Elég ezekből az arisztokrata szövegekből, nem akarok erre gondolni!

Fran felhúzta a barátnőjét az ágyról, és megölelte. Szörnyű volt látni a szomorú szemét.

– Mit szólnál egy kis mézhez? – javasolta, és jelzett a kutyáknak, hogy jöjjenek az ágyhoz. – Mennyei ez a hegyi méz a Dolomitokból, amit adtál.

– Az üdülőből? – Bea arca felragyogott. – Az az egyik legszebb hely a világon. Lehet, hogy…

– Hogy… mi?

– Lehet, hogy én is azt fogom csinálni, mint te.

– Az meg mit jelentsen? – vágott Fran rémült arcot.

– Irigyellek. Amiért képes vagy csak úgy összepakolni, és nekivágni a nagyvilágnak. Lelépni. Talán itt az ideje, hogy én vágjak neki, és csináljak valami újat.

Frannek tátva maradt a szája.

– Lehet, hogy lezárom ezt a szakaszt az életemben. Ha vége a nyárnak, hazamegyek.

– Haza? – Bea felült, szeme tágra nyílt a meglepetéstől. – Nem azt mondtad, hogy soha nem fogsz ott letelepedni?

– Apa felajánlotta, hogy segít létrehozni egy kiképzőközpontot segítőkutyák számára.

– Még soha nem fogadtad el a pénzét. Mi történt?

– Úgy érted, mi lesz most másképp?

Bea bólintott.

– Együtt töltöttünk egy hetet, mielőtt idejöttem – mondta Fran.

– Egy egész hetet? – Bea szeme tágra nyílt. – Az nálatok olyan, mint száz év. És egész idő alatt be sem ment az irodájába?

– Nem. Még egy autókiállításra is elmentünk együtt.

Bea összepréselte az ajkát, mint akit mindez egyáltalán nem hat meg.

– Tudom, tudom – mondta Fran. – De… volt egy halálközeli élménye.

– Mi?!

– Szívroham, ami először gyomorrontásnak tűnt. Utána újraértékelt pár dolgot.

– Ezt miért nem mondtad? És most rájött, hogy élete nagy részében elhanyagolta az egyetlen lányát?

– Nem volt az olyan vészes…

– Francesca Martinelli, ne akard nekem beadni, hogy nem tört össze a szíved minden egyes alkalommal, amikor apád inkább dolgozni ment, ahelyett hogy veled lett volna.

– Jó, persze. De ez most tényleg más. Nagyon aranyos volt.

Az apja azt hitte, meg fog halni – késő este, egyedül az irodájában. Ez észhez térítette: ráeszmélt, hogy egy gyártól az ember nem kap öleléseket, és akkor sem számíthat rá, ha megöregszik, és őszinte figyelemre vagy egy kis nosztalgiázásra vágyik.

– Mióta eljöttem, telefonon is beszéltünk. Mindennap.

Bea bólintott. Erre már nem mondhatta, hogy semmiség.

– Na, de most már ideje aludni.

Fran jelzett a speciálisan kiképzett kutyáinak, mire azok a hátsó lábukra álltak az ágy két oldalán, és addig rángatták a takarót, amíg be nem takarták Beát.

Ő hálásan nézett a barátnőjére.

– Grazie, Francesca. Te vagy a legnagyobb kincs. Mamma megígérte, hogy lesz latte és a kedvenc csokis briósod, ha holnap átmegyünk a palazzóba.

– Korán kelek, úgyhogy ne foglalkozz velem. Majd veszek valamit a gyümölcstálról, mielőtt indulok. Kilencre ott kell lennem.

– A Clinica Monte di Maréban?

– Aha.

– Légy nyitott, jó? – mondta Bea egy oldalpillantás kíséretében.

– Hú, ez kicsit baljósan hangzik!

Bea megszorította Fran kezét.

– Tudom, hogy nincs senki a világon, aki nálad alkalmasabb lenne erre a feladatra.

– Kösz, drága barátnőm. – Fran a könnyeivel küszködött. – Un bacione.

Homlokon csókolta Beát, még egyszer megszorította a kezét, aztán átment a saját hálószobájába, és lefeküdt az antik, kovácsoltvas ágyba.

– Freda, ide! Paplan!

A berni pásztor odasétált hozzá, és betakarta. Fran imádta a nagy, barna szemű Fredát. A hároméves kutya végtelenül türelmes és mindig barátságos volt.

Fran megölelgette, aztán odaszólt a másiknak:

– Edison! Ide, nagyfiú!

A csokoládészínű labrador az ágy széléhez battyogott, ő is megkapta az öleléseit, aztán elégedetten lefeküdt Freda mellé.

A legjobb barátai, akárcsak Bea. Nehéz lesz megválnia tőlük.

De sebaj, a holnap új kezdetet és reményt hoz!

Pont erre van szüksége, miután egy bizonyos pasinak az arca örökre beleégett az emlékezetébe.

Maga meg én soha nem leszünk barátok.

Luca szigorú arca jelent meg a lelki szemei előtt. Bármennyire mogorva is volt, Fran kedvességet látott a tekintetében. Hitetlenkedést a történtek fölött. És rezignáltságot.

Ettől elszorult a szíve. Mindig is együtt fog érezni vele, és újra meg újra eltűnődik majd, vajon talál-e magának olyan nőt, aki méltó a szerelmére.

3. FEJEZET

– Mennyi?

Luca összeszorította a fogát. Még ötmillió néhány családi szoba rendbetételére?

Az építési vállalkozó a legjobb volt a szakmájában, évek óta dolgozott a Montovano családnak, tehát az ötmillió még jó ajánlatnak számított.

Csakhogy neki nincs ötmilliója, hála a hosszú éjszakáknak, melyeket apja a pókerasztaloknál töltött a francia Riviéra legexkluzívabb kaszinóiban.

Luca felbámult a kék égboltra. Most, hogy az apja már odafönt, a mennyben rakosgatja a zsetonokat, nem tesz jót neki, ha továbbra is dédelgeti a haragját és keserűségét.

Ez a falu az öröksége… a terhe. Nehéz nyugalmat találnia, amikor egy lebénult unokahúgról és egy félkész klinikáról kell gondoskodnia, mely a tervek szerint egy hét múlva nyitná meg kapuit.

Basta! Semmi sem akadályozhatja meg abban, hogy gondoskodjon Piáról. Hogy minden örömet megadjon neki, amit csak lehet. Azok után, amit szegény lány elveszített…

– Dottore? – A vállalkozó hangja visszarántotta a jelenbe.

– Úgy tűnik, ezt több lépcsőben kell megcsinálnunk, Piero. Mi perdoni.

Kezet rázott a csalódott vállalkozóval. Kimentek a főkapun, és Luca csak állt a nyitott udvaron, miközben a furgon lassan áthajtott a hosszú hídon, mely a hegytetőn fekvő falut összekötötte az alatta elterülő termékeny tengerparti völggyel.

Mélyen belélegezte a levegőt, amelyben már érezni lehetett a hamarosan nyíló sok vadvirág illatát.

Végignézett a széles völgyön. Hol a fenében van az a kutyaspecialista? Az idő pénz, és az neki nincs.

És ez még akkor is igaz, ha a Canny Canines ingyen dolgozik. Bea magyarázott valamit jótékonysági kvótákról és mentőkutyákról, de Lucának nem tetszett a dolog. Nem volt hozzászokva, hogy alamizsnát fogadjon el. Legalábbis egyelőre.

Hangos állványcsattogás és káromkodások visszhangzottak a középkori falu kőfalairól. Luca ökölbe szorította a kezét. Vett egy mély lélegzetet, és az ívelt kőkapu felé fordult.

Civita di Montovano di Marino. A családneve ennek az egykor nyüzsgő középkori falunak az emlékét hordozta.

A nyüzsgésből mára azonban nem sok maradt. Újabb olasz szellemfalu lett belőle, mely egyetlen családot is alig tud eltartani, nemhogy több százat, mint évszázadokkal ezelőtt.

Egy hét múlva azonban mindez megváltozik, amikor a Clinica Monte di Mare megnyitja kapuit az első öt beteg előtt. Mind az öten kerekesszékesek lesznek. És mindegyikük tinédzser, mint az unokahúga. Csak vele ellentétben nekik még élnek a szüleik.

Olyan családok, akik tesznek még egy próbát a rehabilitációval, miután az orvosok azt mondták, nincs remény.

A baleset után Pia orvosai is azt állították: „Bele kell törődnie, hogy alig lesz ereje.” De a Montovanók nem törődnek bele semmibe! Ők nem adják meg magukat: harcolnak, minden erejükkel.

Luca végigsimított az arcán húzódó sebhelyen. Állandó emlékeztető volt ez a családjának tett ígéretére, hogy megmenti az örökségüket.

– Zio! Itt vannak már?

Luca felnézett és elmosolyodott. Lehet, hogy Pia nem az ő gyereke, de az ő vére folyik az ereiben. Montovano di Marino-vér.

A lány lihegve érkezett meg mellé a kerekesszékével, a kedvenc kilátópontjára.

– Menj arrébb, zio Luca. Látni akarom, amikor megjön a csaj.

– Honnan veszed, hogy nő?

– Tudod, a szuperképességem – vigyorgott Pia. – Egyébként Bea mondta.

Soha ne hagyd cserben. Már csak te maradtál neki.

A szavak úgy dörömböltek Luca fejében, mintha csak tegnap hallotta volna őket. A nővére utolsó kérése, mielőtt a szervezete feladta a küzdelmet.

Piából csak úgy áradt az elszántság és az energia. Be akarta bizonyítani magának, hogy egyedül is mindent meg tud csinálni. A szülei meghaltak, ő deréktól lefelé megbénult, de soha nem veszítette el a lelkesedését. Még arról is beszélt, hogy indul a paralimpián.

Aztán közbeszólt a reumás ízületi gyulladás…

Ezért van szükség a kutyára.

Mindketten az utakat fürkészték. Az egyik északról, a másik délről húzódott, és a kettő között volt a sajátjuk: egyenes vonal a falutól a tengerig, pont középen.

Ott várakoztak a szokásos szállító járművek és az egészségügyi személyzet, akik a megnyitásra készülődtek. Meg az építési ellenőrök. Újra meg újra az építési ellenőrök.

De az ég szerelmére, ő orvos, nem bürokrata!

– Gondolj csak bele, egy hét múlva ezen az úton jönnek majd a páciensek. Mentőautókkal, helikopterekkel…

– Barátok! – sóhajtotta Pia vágyakozva.

– Páciensek – emlékeztette Luca komolyan, bár megremegett a szája széle, és legszívesebben mosolygott volna.

– Tudom, Luca bácsi. De mért ne lehetnének barátaim?

– Ne feledd, carina, hogy nem mindenki lesz olyan kiegyensúlyozott, mint te. Nem mindegyikük akar majd annyira beszélgetni.

Meghúzta a lány copfját, de ő lerázta a kezét. Tizenhat éves, túl nagy már ehhez!

Tényleg jót tenne neki, ha más kamaszok is lennének itt

– Mindnyájan kerekesszékesek, ugye?

– Tudod jól, hogy igen. És kösz, hogy az érkezésük előtt vállaltad a kísérleti nyúl szerepét az orvosainknál.

– A Monte di Maréért bármit! – Pia arca felragyogott, majd újra szomorú lett. – Szerinted megpróbálják majd elvenni tőlem a kutyát? Mármint a többi beteg. Mi van, ha nekik nagyobb szükségük van a rá, mint nekem?

Luca megrázta a fejét.

– Nem fogják. Csak a tiéd lesz.

– És ha irigyek lesznek, és ők is akarnak egyet?

– Majd beszélünk erről, ha itt az ideje, Pia. Különben is – tette hozzá Luca szelíden –, velük lesz a családjuk is.

– Nekem meg itt vagy te!

– Nekem pedig te.

Egymás tenyerébe csaptak, és Luca elmosolyodott. Örült, hogy kicsit elterelődik a figyelme a gondjairól, szüksége is volt rá az utóbbi hónapok rengeteg teendője után. Logisztika, színminták, rámpák, biztonsági korlátok… Hiányzott neki, hogy orvosi munkát végezzen.

– Szerinted ő az? – kérdezte Pia izgatottan. A távolban egy égszínkék terepjáró közeledett észak felől. – Tényleg nem tudsz róla semmit? – A lány felnézett rá, szeme csillogott az izgalomtól.

– Sajnálom, amore. Beatrice nem sokat mondott, csak hogy egy jó barátja az.

– Hát, ez jó jel. Nem úgy, mint… – Pia elhallgatott, és bocsánatkérő arcot vágott. – Szóval Marina sosem volt igazán kedves. Jobbat érdemelsz nála.

Luca mordult egyet. Erről nincs mit mondania.

A kútba esett esküvő után felajánlott Beának egy kis házat idefent Monte di Maréban, de ő visszautasította, mert egyedüllétre vágyott.

– Tudod, hogy hívtuk Marinát dr. Murróval? – kérdezte Pia huncut mosollyal.

Luca megrázta a fejét.

– Akarom tudni?

– Medúza! – Pia a fejéhez emelte mindkét kezét, és grimaszolva kígyóhajat imitált az ujjaival.

– Nagyon kedves, carina.

– Zio! Nem mi tehetünk róla, hogy ilyen.

Luca megint meghúzta Pia copfját. Most nincs energiája, hogy Marina miatt bosszankodjon. A klinika elindítása és működtetése mindennél fontosabb.

Hat hónap. Ennyire futja a pénzéből, mielőtt a bank beváltaná a fenyegetését, és mindent elvenne, ami nemzedékek óta a családja tulajdonában van.

Pia a szeméhez emelte a távcsövét, hogy nyomon kövesse az autót.

– Remélem, Freda pont úgy néz ki, mint a képeken, amiket Bea küldött. Meg Edison. Ő határozottan hím, Freda pedig nőstény, de örülök, hogy a tréner is nő.

– Miért?

– Jó lesz, ha lesz egy felnőtt barátnőm.

– De itt vagyok neked én.

– Tudom, de… – Pia elfordította róla a szemét. – Jó lesz, ha lesz egy lány, akivel… tudod… beszélgethetek bizonyos dolgokról.

Luca félrefordult. Hát persze hogy hiányzik egy nő Pia életéből. Valaki, aki kitölti az űrt, amit az anyja halála hagyott.

Az a borzalmas baleset… Egy hatalmas teherautó száguldott feléjük az alagút túlsó végéből, és már nem tudtak kitérni előle.

– Zio! Azt hiszem, látom Fredát!

Pia izgatottan tapsolt, és Luca nem tudta elfojtani a mosolyát. Huszonnégy órája először mosolygott őszintén.

– Zio, fésülködj meg, mindjárt itt van!

Luca nevetett. Egy fésű nem sokat számít, ha amúgy csupa festék és fűrészpor a haja. Hol vannak már az Armani öltönyös napok a római rendelőjében! A kollégái nem akarták elhinni, hogy otthagy mindent, és vidékre költözik.

Végigsimított a haján, de csak még jobban összekócolta.

– Így már jó?

Pia a szemét forgatta.

– Nem tehetek róla, hogy ennyire divatmajom vagy – cukkolta Luca.

– Csak a te érdekedben. Mi van, ha a tréner egy gyönyörű szőke nő, és te beleszeretsz?

– Szép próbálkozás, Pia, de én már kivonultam a kapcsolatokból.

– Inkább a szerelemből – motyogta a lány. – Nézd, most kanyarodnak a hídra!

Luca megpillantotta az autót, majd az útról az Adriai-tengerre nézett, amely csillogott a napfényben. Valahol a távolban terült el Horvátország és Montenegró.

– Köszöntsük a vendégünket! – Luca az autó felé mutatott, de addigra az unokahúga már mozgásba is hozta a kerekesszékét.

Fran önkéntelenül is visszatartotta a lélegzetét. A hegy tetején ott feküdt a legszebb falu, amit valaha látott. Mindenütt boltíves épületek meg zöld vadvirágos rétekkel és olajfákkal borított teraszos lejtők.

Leengedte az ablakot, és beszívta a fű és a tenger illatát. Ez maga a mennyország! Hosszú idő óta először azon tűnődött, hogyan fog erőt gyűjteni ahhoz, hogy elhagyja ezt a csodás helyet.

Az ott…? Egy pillanat!

Levegő után kapkodott. A magas, karcsú, sötét hajú férfi nem volt szokatlan Olaszországban, de ezt a bizonyos magas, karcsú és sötét hajú férfit azonnal felismerte. Amikor meglátta, ahogy a kerekesszékben ülő, ragyogó arcú lány mellett lépked, a szíve hevesebben kezdett verni.

Forróság öntötte el, aztán jeges hideg, majd újra forróság. Nem csoda, hogy Beatrice úgy titokzatoskodott tegnap este.

Ez nem lehet igaz!

Mr. Maga-meg-én-soha-nem-leszünk-barátok az új főnöke!

A borzongás végigfutott a karján, amikor találkozott a tekintetük.