BORÍTÓ

Az eredeti mű címe:

James R. Hansen:

First Man

The Life of Neil A. Armstrong

Simon&Schuster, New York, 2018

Fordította: dr. Both Előd, Dancsó Béla

Lektorálta: Szabó Attila

Szerkesztette: Oláh Judit

Tördelés és tipográfia: Gelányi Mariann

Borítóterv: Kozári Imre

Copyright © 2005 by James R. Hansen

Hungarian translation © dr. Both Előd, Dancsó Béla, 2018

Hungarian edition © Akkord Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-252-155-8

Kiadja az Akkord Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Isabelle-nek, Masonnek és Luke-nak

TARTALOM

Előszó

BEVEZETÉS

A start

I. RÉSZ

A PILÓTAGYEREK

1. FEJEZET

Az amerikai genezis

2. FEJEZET

Kisváros

3. FEJEZET

Igazság a levegőben

4. FEJEZET

Repülőmérnöki tanulmányok

II. RÉSZ

A HADITENGERÉSZET PILÓTÁJA

5. FEJEZET

Aranyszárnyak

6. FEJEZET

Az 51-es Repülőszázad

III. RÉSZ

A KUTATÓPILÓTA

7. FEJEZET

A sivatag felett

8. FEJEZET

A világűr határán

9. FEJEZET

A legnagyobb veszteség

10. FEJEZET

Sorsdöntő elhatározás

11. FEJEZET

Van egy titkom

IV. RÉSZ

AZ ŰRHAJÓS

12. FEJEZET

A kiképzés

13. FEJEZET

Útban a parancsnoksághoz

14. FEJEZET

A Gemini–8

15. FEJEZET

Az űrhajós felesége

16. FEJEZET

Egész Amerikáért

V. RÉSZ

AZ APOLLO PARANCSNOKA

17. FEJEZET

Feltámadás a hamvakból

18. FEJEZET

Szárnyak nélkül a Holdra

19. FEJEZET

„Szerethető” idegenek

20. FEJEZET

Ki lép ki elsőként?

21. FEJEZET

A holdutazások dialektikája

VI. RÉSZ

A HOLDRA LÉPŐ

22. FEJEZET

Távolodóban

23. FEJEZET

A leszállás

24. FEJEZET

Egy kis lépés

25. FEJEZET

Vissza a Földre

26. FEJEZET

Az egész emberiség javára

VII. RÉSZ

AZ IKON

27. FEJEZET

Két lábbal a földön

28. FEJEZET

A mérnök is ember

29. FEJEZET

A Hold árnyoldala

30. FEJEZET

Amikor a szív diktál

Köszönetnyilvánítás

Irodalomjegyzék

A GABO KIADÓ  E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

ELŐSZÓ

Ha Neil Armstrong még ma is élne, hogyan venne rá arra, írjak előszót életrajzának új kiadásához, amelyik az Apollo–11 repülése 50. évfordulójának előestéjén jelenik meg? Pontosan tudom, mit felelne, ha feltenném neki ezt a kérdést: „Jim, ez a te könyved. Te vagy a szerzője, nem én. Úgy kell elkezdened ezt a könyvet, ahogy te a legjobbnak látod.”

Ez volt a jellemző Neil Armstrongra. Miután végre beleegyezett, hogy segítségemre lesz élettörténete megírásában – amely beleegyezés megszerzéséért három éven keresztül 1999-tól 2002-ig kellett dolgoznom –, Neil azt akarta, hogy a mű független, tudományos életrajz legyen. Negyvenöt órán keresztül adott interjút nekem, és abba is beleegyezett, hogy a piszkozat minden egyes fejezetét elolvassa, és megjegyzéseket fűzzön hozzá. Soha meg sem próbálta azonban megváltoztatni, vagy akár csak befolyásolni az elemzésemet vagy értelmezésemet. Ennek megfelelően soha, senkinek nem dedikálta a megjelent könyvet. Ez nem az ő könyve, mondogatta, hanem Jimé. Egyszer megkértem őt, tegyen kivételt, és dedikáljon egy-egy példányt a két gyermekemnek. Azt válaszolta, hogy átgondolja a kérésemet. Másodszor már nem kértem meg, ő pedig soha többé nem hozta szóba a kérésemet. Nem érezte annyira sajátjának a könyvet, hogy dedikálja. Ez is tökéletesen jellemző volt Neilre.

Mely gondolatokkal vezessem be ezek után az Apollo–11 repülése 50. évfordulójára készült könyvemet?

Szándékaim szerint olyasvalamivel szeretném indítani könyvemet, amit Neil is fontosnak tartana az űrrepülés történetének ezzel a mérföldkövével kapcsolatban. A világ 2018 és 2022 között nemcsak az első holdraszállásra emlékezik, hanem a NASA tíz bámulatba ejtő küldetésére, amelyek egy fiatal és úttörő nemzeti űrprogramból serkentek, és amely programot elismerésre méltó gyorsasággal és sikerrel hajtották végre egy olyan magasztos vállalkozás keretében, amelynek neve azóta legendává vált: Apollo. Az Apollo–8 bátorságot adó, 1968. decemberi, Hold körüli repülésétől kezdve 1972 decemberéig, az Apollo–17 elszánt legénységének utazásáig, az egész világ figyelemmel kísérte az amerikai űrhajósok kalandját, amelynek során bolygóotthonunkról eljutottak egy idegen, közel négyszázezer kilométerre lévő égitestre. A legfigyelemreméltóbb mozzanat mégis az volt, amikor 1969. július 20–21-én Mike Collins, a parancsnoki űrhajó pilótája, Buzz Aldrin, a holdkomp pilótája és Neil Armstrong, a küldetés parancsnoka végrehajtották az első, történelmi jelentőségű „emberes” leszállást a Hold felszínére.

Amikor már hosszú ideje gondolkoztam azon, hogyan is kezdjem ezt a könyvet, eszembe ötlött egy beszélgetésem Neillel 2009-ben – négy évvel Az első ember eredeti kiadásának megjelenése előtt, az Apollo–11 útja 40. évfordulójának évében. Az egyik olyan tárgyról beszélgettünk, amelyiket Neil és Buzz 1969-ben szándékosan hagytak a Holdon: egy aprócska, féldolláros nagyságú szilíciumkorongról, amelybe mikroszkopikusan felírták a világ 73 országa vezetőinek „jókívánságokat tartalmazó üzenetét”. (A korongra további neveket is felírtak: a Kongresszus vezetőit, a Képviselőház és a Szenátus négy, a NASA-ra vonatkozó törvényalkotásért felelős bizottsága vezetőit, a NASA felsővezetőit, köztük a korábbi főigazgatókat és főigazgató-helyetteseket. A korongba belemartak az Egyesült Államok négy elnökének beszédeiből vett idézeteket: a hivatalban lévő elnök, Richard M. Nixon és közvetlen hivatali elődje, Lyndon B. Johnson szavait, a NASA-t létrehozó 1958-as törvényből vett idézeteket, amely törvényt Dwight D. Eisenhower elnök írta alá, valamint John F. Kennedy 1961. május 25-én a Kongresszusban mondott beszédét, amelyben meghirdette a holdraszállás programját.) Thomas O. Paine, aki abban az időben a NASA vezetője volt, levélben kért a világ vezetőitől megörökítendő üzeneteket, amelyeket lefényképeztek és 1/200 arányban lekicsinyítve ultra-mikrofilm szilíciummaratással felvittek a korongra. Az üzeneteket tartalmazó, különleges alumíniumtokba zárt korong, amelyet az Apollo–11 űrhajósai vittek el a Holdra, ma is ott pihen a Nyugalom Tengerében.

Egy évvel az említett, Neillel folytatott beszélgetésünk előtt, 2008-ban nagyszerű könyv jelent meg a szilíciumkorongról. Szerzője Tahir Rahman, egy Kansas City környékén praktizáló orvos, akinek az orvostudomány mellett másik nagy szenvedélye az űrtörténelem. Rahman doktor a We Came in Peace for All Mankind (Békében jöttünk az egész emberiség nevében) címet adta könyvének, vagyis azt a magasztos gondolatot, amelyet az Eagle holdkomp létrás lábára erősített plakettre is felírtak. Tahir könyvének lényegéről azonban alcíme árulkodik: „Az Apollo–11 szilíciumkorongjának ismeretlen története”. Neil és én hálásak voltunk, amiért a szerző megajándékozott bennünket könyve egy-egy példányával. Ez volt az az alkalom, amikor elbeszélgettünk a szilíciumchipről és a ráírt, jókívánságokat tartalmazó üzenetekről.

Neil nagyon sok mindenre bámulatosan pontosan emlékezett, a számára kevéssé fontos dolgokat azonban magától értetődően elfelejtette. Amikor Tahir könyvéről beszélgettünk, megkérdeztem Neilt, emlékszik-e valamelyik üzenetre, és ha igen, melyikre, és melyik tette rá a legnagyobb hatást. Hármat emelt ki közülük, amelyek mindegyikének tartalmát összefoglalta, sőt néhány részletet meglehetősen pontosan idézett is belőlük. Én nem emlékeztem az üzenetekre (ami azt illeti, egyikre sem, ilyen pontosan), ezért feljegyeztem néhány szót, amit Neil ezekkel kapcsolatban elmondott. A három üzenetet, amelyeket megemlített, Elefántcsontpart, Belgium és Costa Rica vezetője küldte. Miután hazamentem, levettem Tahir könyvét a polcról, és figyelmesen elolvastam azt a három üzenetet, amelyeket Neil említett, valamint a többi hetvenet. Neil valóban a legjobb hármat választotta.

Ezek azok az 1969-ből származó jókívánságok, amelyeket az Apollo–11 űrhajósai magukkal vittek a Holdra, ahol egy szilíciumchipre írva otthagyták. Az esemény 50. évfordulója 2019. július 20-án lesz, a lemez pedig örök emlékül háborítatlanul a Holdon marad, mert ott kell maradnia. Azt hiszem, Neil is egyetértene azzal, hogy a rajta rögzített gondolatok közül könyvem Előszavában néhányat megosszak önökkel.

FÉLIX HOUPHOUËT-BOIGNY, ELEFÁNTCSONTPART ELNÖKE

Azon pillanatban, midőn az ember legősibb álma valóra válik, különösen hálás vagyok a NASA-nak, amiért felajánlotta, hogy az emberiség küldöttei, akik elsőként lépnek a Holdra, Elefántcsontpart üzenetét is magukkal viszik.

Remélem, amikor az égi utazók otthagyják az ember lábnyomát a Hold talajában, érezni fogják, milyen büszkék vagyunk arra, hogy ahhoz a generációhoz tartozhatunk, amelyik végrehajtotta ezt a nagyszerű tettet.

Azt is remélem, elmondja majd a Holdnak, milyen gyönyörű az, amikor bevilágítja Elefántcsontpart éjszakáit.

Őszintén kívánom, hogy forduljon majd bolygónk, a Föld felé, és mondja ki fennhangon, milyen jelentéktelenek odafentről nézve az embereket gyötrő problémák.

Kívánom, hogy az égből visszatérve találja meg a Kozmoszban azt az erőt és megvilágosodást, amelynek köszönhetően meg tudja győzni az emberiséget a testvériség és a béke területén elért haladás szépségéről.

BAUDOIN, BELGIUM KIRÁLYA

Most, amikor legelőször száll le ember a Holdra, csodálattal és tisztelettel tekintünk erre az emlékezetes eseményre.

Csodáljuk mindazokat, és bízunk bennük, akik részt vettek ennek végrehajtásában, legkiváltképp pedig azokat a bátor férfiakat, akik magukkal vitték a reményeinket, továbbá mindazokat, legyenek bármely nemzet tagjai, akik előfutáraik voltak, és akik követni fogják őket a világűrben.

Ámulva tekintünk arra az erőre, amellyel ezeket az embereket felruháztuk, és a feladatokra, amelyeket rájuk bíztunk.

Mélyen átérezzük felelősségünket azon feladatokat illetően, amelyek feltárják számunkra az univerzumot, mint ahogy azokat illetően is, amelyeket itt a Földön kell még teljesítenünk azért, hogy egy igazságosabb és boldogabb világ legyen az emberiség osztályrésze.

Isten segítségét kérjük, hogy a világtörténelem ezen, legújabb lépése nyomán növekedjék a megértés a népek, és a testvériség szelleme az emberek között.

JOSÉ JOAQUÍN TREJOS FERNÁNDEZ, COSTA RICA ELNÖKE

Minden Costa Rica-i honfitársammal együtt őszintén kívánom az Apollo–11 által végrehajtandó történelmi hőstett sikerét, amely megtestesíti az emberiség tudományos és technikai fejlődését, a világűr felderítéséért folytatott békés erőfeszítéseit. Az űrhajó legénysége pedig az emberi bátorságot, akaraterőt, kalandvágyat és zsenialitást képviseli.

Az az óriási tudományos és technikai erőfeszítés, amelynek eredményeképpen az első emberek eljutnak a Holdra, kiérdemli az emberiség háláját, mert ebből az erőfeszítésből olyan új eredmények sarjadnak, amelyek hozzájárulnak az emberi faj jólétének növeléséhez.

Bizakodva reménykedünk abban, hogy szebb napok köszöntenek az emberiségre, ha ezt a sikeres vállalkozást később új célkitűzések követik az igazság és a szabadság érdekében. Ezek megfelelnek annak a tiszteletnek, amely ott él minden emberben és a felebaráti szeretet széles körű elterjedését szolgálja. Remélhetjük, hogy mindehhez ösztönzést ad az emberiesség szelleme és az, amint világosan és kézzelfoghatóan ráébredünk bolygónk kicsinységére, amely az otthonunkat jelenti a kozmoszban.

Costa Rica népének képviselőjeként üdvözletemet küldöm az Apollo–11 hőseinek, és mindazoknak, akik ezt a történelmi tettet lehetővé tették.

Akár akarta volna Neil, akár nem – valószínűleg nem –, úgy érzem helyénvaló, ha ennek az évfordulós Előszónak az utolsó gondolatait magától Neiltől idézem.

Körülbelül egy hónappal az Apollo–11 startja előtt a Life magazin kérésére minden bizonnyal egyik legkörültekintőbben összeállított írásában kifejtette véleményét a holdraszállás jelentőségéről.

Elbizakodottság lenne részemről, ha egyetlen tényt emelnék ki ebből a történetből küldetésünk eredményeként. Inkább azt mondom, hogy küldetésünk eredménye megvilágosodást jelent az emberi faj számára, és segít felfogni, milyen fontos részei vagyunk egy sokkal nagyobb univerzumnak, amelyet közönséges körülmények közt magunk körül látunk. Remélem, mindez hozzásegíti az egyes embereket szerte a világon, hogy megfelelő távlatból szemléljék az emberiség egészének különböző vállalkozásait. Talán ehhez képest nem is olyan fontos, hogy elutazunk a Holdra és vissza. Mégis ez egy elég nagy lépés ahhoz, hogy az emberek gondolkodásmódjának új távlatokat adjon – egyfajta felvilágosodást.

Végső soron maga a Föld is egy űrhajó. Különleges űrhajó azonban, mert legénységét nem a belsejében, hanem a külsején hordozza. Mindamellett, meglehetősen kicsi. És a Nap körüli pályán repül. Ezenkívül a Tejútrendszer centruma körüli pályán is mozog, továbbá valamilyen ismeretlen irányban, meg nem határozott sebességgel, miközben helye és környezete rohamtempóban változik.

Nem könnyű ettől a helyszíntől elég távolra kerülnünk ahhoz, hogy lássuk, mi is történik. Hatalmas tömeg sűrűjében állunk, de a tömeg minden irányban szanaszét rohanni látszik. Hátrébb kell lépnünk, és le kell néznünk például a Washington-emlékmű tetejéről, hogy észrevegyük, valójában a sokadalom széléhez közelebb állunk, az egész kép pedig kicsit eltér attól, mint amilyennek a sokadalom kellős közepéből látjuk.

Földi nézőpontunkból nehéz észrevenni, hol van a Föld és merre tart, vagy milyen lehet jövőbeli pályája. Remélem, ha sikerül kissé távolabbra jutnunk a fejlődésben, a szó valóságos és átvitt értelmében egyaránt, akkor elérhetjük, hogy néhányan hátrébb lépjenek, és újra szemügyre vegyék küldetésünket az univerzumban, miközben saját magukat olyan emberek csoportjának tekintik, akik az univerzumban haladó űrhajó legénységét alkotják. Ha viszont egy űrhajót működtetünk, akkor meglehetősen gondosan ügyelnünk kell arra, miként használjuk fel erőforrásainkat, mennyire vesszük igénybe a legénységet és hogyan bánunk az űrhajónkkal.

Remélhetőleg az elkövetkező évtizedek utazásai kissé felnyitják a szemünket. Ha a Hold távolságából pillantunk a Földre, akkor légköre szinte észrevehetetlen. A légkör olyan vékony és oly elenyésző részét alkotja a Földnek, hogy egyáltalán nem is érzékelhető. Ennek mindenkire mély hatást kell gyakorolnia. A Föld légköre kicsiny és értékes erőforrás. Igyekszünk rájönni, miként őrizhetjük meg és hasznosíthatjuk kellő bölcsességgel. Idelent, a tömegben magától értetődőnek tekintjük a légkör jelenlétét, ezért nem is törődünk vele különösebben. Más nézőpontból azonban talán könnyebben megértjük, miért kell aggódnunk.

Akik (tévesen) azt hiszik, hogy Neil Armstrong egyszerűen csak egy szakbarbár mérnök, vagy különféle repülő szerkezeteket vezető, de mélyebb gondolatokra és fontos kijelentésekre képtelen pilóta volt, elég elolvasniuk a fenti idézetet, hogy megértsék ennek az embernek a zsenialitását.

Neil immár hat éve halott. Az azóta eltelt idő alatt, akik ismerték őt, még pontosabban megértették, milyen ritka egyéniség volt, milyen egyediek voltak a tulajdonságai és az eredményei, és mennyire hiányzik. Így visszatekintve újra végiggondolhatjuk, értékelhetjük és tisztelettel adózhatunk nemcsak egész életének (Az első ember első két kiadása csak 2005-ig ismerteti életrajzát, miközben a második kiadás Előszavában már megemlékeztem néhány hónappal korábban bekövetkezett haláláról), hanem maradandó örökségének is.

Bármit is tett, egész életével megtestesítette egy kiemelkedő ember leglényegesebb tulajdonságait és alapvető értékeit: az elkötelezettséget, az odaadást, a megbízhatóságot, a tudásszomjat, az önbizalmat, a keménységet, a döntésképességet, a becsületességet, az innovatív képességet, a hűséget, a pozitív hozzáállást, az önbecsülést és mások megbecsülését, az önállóságot, a megbízhatóságot, a megfontoltságot, a hozzáértést és sok más tulajdonságot. Valószínűleg az emberiség egyetlen más tagja sem képviselhette volna egy idegen égitestre lépve méltóbban fajunkat, mint Neil. Ugyanakkor senki más sem tudta volna Neilnél jobban kezelni a nemzetközi hírnév fényes ragyogását és azt, ahogy egyik pillanatról a másikra történelmi és kulturális ikonná vált. Neil visszafogott és szerény személyiségéből adódóan kerülte a nyilvánosságot és hű maradt választott hivatásához, a mérnöki pályához. Egyszerűen nem olyan jellem volt, aki azokat az általa meg nem érdemeltnek tartott előnyöket kereste, amelyek hírnevéből vagy tekintélyéből adódtak.

Bárki is elemzi Neil csendes és szerény életét az Apollo–11 repülése után, ahogyan a későbbi években végig kerülte a közönség és a média figyelmét, kénytelen arra a következtetésre jutni, hogy Neil alapvető jelleme részeként különlegesen érzékeny ember volt. Úgy élt, mintha tudta volna, hogy mindazt, amit ő 1969 nyarán a hazájáért tett – a történelmi jelentőségű, első holdraszállást és biztonságos hazatérésüket – könyörtelenül elhomályosítja modern világunk durva kalmárszelleme, értelmetlen kérdései és üres fecsegése. Valamilyen mélyen személyes szinten Neil nemcsak azt a dicsőséges eseményt értette meg és fogta fel, amelynek részese volt, amikor Buzz Aldrin társaságában, a fejük fölött keringő Mike Collins közreműködésével leszállt a Holdra, hanem mindazt a dicsőséget, amit ez az egész világ, mindannyiunk számára jelentett.

Neil annak a csapatnak volt a legkiemelkedőbb tagja, amely megtette az emberiség első lépéseit a távoli világűr felé – de emellett mindig hangsúlyozta annak a 400 000 amerikai embernek az összehangolt csapatmunkáját, akik megvalósították az Apollo sikerét. Ő kétségtelenül ennek a piramisnak a csúcsán állt, de egyetlen olyan körülmény sem merült fel, amelyik eleve elrendeltté tette volna, hogy neki kell az elsőként a Holdra leszálló küldetés parancsnokának lennie, és neki kell elsőként a Holdra lépnie. Mindannyiszor elmondta, hogy mindez főként a szerencsének és a körülmények kedvező összhangjának volt köszönhető. Mégis, megtette, amit tett, miközben megértette, milyen nagy áldozat, milyen bámulatos elkötelezettség és milyen rendkívüli emberi kreativitás tette lehetővé, hogy ezt megtegye. Kimondhatatlanul büszke volt az első holdraszállásban betöltött szerepére, de ezt nem fordította át sem cirkuszi látványossággá, sem pedig pénztermelő géppé. Lényegében Neil úgy döntött, hogy életének ezt a szakaszát a történelemkönyvek lapjaira hagyja. Úgy tett, mint a golfozó Bobby Jones, aki soha többé nem indult versenyen, miután megnyerte a Grand Slamet, vagy Johnny Carson, aki soha többé nem jelent meg a tévé képernyőjén, miután befejezte The Tonight Show című műsorát. Nem arról van szó, hogy Neil az Apollo–11 után remeteként visszavonulva élt volna: ezt a mítoszt csak azok a csalódott újságírók ötlötték ki, akiknek nem volt hajlandó interjút adni. A Hold után is kifejezetten aktív életet élt, sok szép eredményt ért el – a tanításban, a kutatásban, az üzleti életben és az iparban, a felderítésben. És ezt az életet tisztelettel és önállóan élte.

Az első ember nyitó mottójaként egy olyan gondolatot választottam, amelyik az amerikai mítoszkutató Joseph Campbell Reflections on the Art of Living (Gondolatok az élet művészetéről) című könyvének egyik mély gondolata. A mondat így hangzik: „Az élet kiváltsága, hogy azok vagyunk, akiknek születtünk.” Neil Armstrong élvezte ezt a kiváltságot, mi pedig mindannyian elégedettek lehetünk, hogy az élete így alakult számára – és számunkra.

James R. Hansen

2018. március

Az élet kiváltsága, hogy azok vagyunk, akiknek születtünk.
– JOSEPH CAMPBELL, Gondolatok az élet művészetéről

BEVEZETÉS

A START

Miután befejeződött a küldetés a Holdra, és az Apollo–11 űrhajósai visszaérkeztek a Földre, Buzz Aldrin megjegyezte Neil Armstrongnak: „Te, Neil, és mi ebből az egészből teljesen kimaradtunk.”

750 ezer és 1 millió közötti tömeg gyűlt össze Floridában, a Kennedy Űrközpont környékén az 1969. július 16-át, szerdát megelőző napokban – soha ennyi ember nem volt még kíváncsi egy űrindításra. Közel ezer rendőr, motoros rendőr és a parti őrség emberei a startot megelőző egész éjjel azért küzdöttek, hogy biztosítsák a becslések szerint 350 ezer autó és hajó közlekedését az országutakon és a vízen. Egy vállalkozó szellemű állami vizsgabiztos a narancstermesztőktől két mérföld hosszan bérbe vette az országút szélét, majd fejenként két dollárért árusította a jó kilátást nyújtó helyeket. Egy másik vállalkozó másfél dollárért hamis pergamenre óangol betűtípussal írt részvételi igazolásokat árusított, de további 2,95 dollárért hamisított űrtollat is lehetett venni.

Egyetlen futballmeccs utáni buli sem volt fogható ahhoz a népünnepélyhez, amely az első holdraszállást végrehajtó küldetés startja előtti napokban kialakult. A nézők tüzet raktak és grilleztek, frissítőket bontottak, binokulárjaikon és távcsöveiken keresztül szemlélődtek, kipróbálták fényképezőgépeik beállítását és lencséit – minden homokos strandot elleptek az emberek, mint ahogy minden mólót és hullámtörőt. Már délelőtt is 30 fok fölötti volt a hőség, csíptek a szúnyogok, a helyzetet pedig közlekedési dugók és a turisták kedvéért felsrófolt árak súlyosbították. A hatalmas tömeg mégis türelmesen várta, hogy a Saturn–V óriásrakéta elindítsa az Apollo–11-et a Hold felé.

A Banana-folyón, nyolc kilométerre délre az indítóállástól a legkülönbözőbb vízi járművek lepték el a vízi utat. Az Apollo parancsnoki egységét építő North American Aviation vállalat tulajdonában álló nagy, motoros jacht fedélzetén Janet Armstrong, az Apollo–11 parancsnokának felesége két fiával, a 12 éves Rickkel és a hatéves Markkal idegesen toporogva várta a startot. Dave Scott, aki 1966-ban Neil társa volt a Gemini–8 fedélzetén, biztosította ezt a „numero uno helyet”. Janet barátai közül ketten szintén a fedélzeten voltak, akárcsak a NASA sajtósai és Dora Jane (Dodie) Hamblin, az az újságíró, akinek kizárólagos joga volt arra, hogy a Life magazin részére az Apollo–11 utazásának személyes vonatkozásairól írjon a lapjának.

A fejük fölött helikopterekkel szállították a VIP-vendégek egymást követő csoportjait fenntartott helyeikre, a nyitott lelátón, ahonnan alig több mint öt kilométer távolságból követhették az eseményeket. A NASA különleges vendégeinek listáján csaknem 20 000 név szerepelt, körülbelül harmaduk ténylegesen el is jött, köztük néhány száz külföldi külügyminiszter, tudományügyi miniszter, katonai attasé, repülőtiszt, valamint az USA 19 tagállamának kormányzója, 40 polgármester, továbbá az amerikai üzleti élet és ipar néhány száz vezető személyisége. A Kongresszus tagjainak fele jelen volt, valamint a Legfelsőbb Bíróság néhány bírája. A vendégek listáján éppúgy szerepelt William Westmoreland tábornok, aki a vietnami háborúban az USA szárazföldi hadseregének vezérkari főnöke volt, mint Johnny Carson, az NBC Tonight Show-jának sztárja, valamint Leon Schachter a hús- és hentesipari egyesített szakszervezet vezetője.

Spiro T. Agnew alelnök a nyílt tribünön foglalt helyet, míg Richard M. Nixon elnök az Ovális Irodában tévén nézte a startot. Eredetileg a Fehér Házban azt tervezték, hogy Nixon elnök a start előestéjén együtt vacsorázna az Apollo–11 űrhajósaival, de a tervet megváltoztatták, miután dr. Charles Berry, az űrhajósok vezető főorvosa a sajtóban azt nyilatkozta, hogy az elnök esetleg meg lehet fázva, anélkül, hogy tudna róla. Armstrong, Aldrin és Mike Collins képtelenségnek gondolták az orvosok aggályait; hiszen mintegy húsz-harminc emberrel voltak folyamatosan, rendszeres személyes kapcsolatban – titkárnőkkel, az űrruhákat kezelő szakemberekkel és a szimulátor technikusaival.

A Kennedy Űrközpont sajtóközpontjában kétezer újságíró figyelte a startot. 812-en külföldről érkeztek, egyedül Japánból 111-en. A „szovjet blokkot” tucatnyian képviselték.

A holdraszállást az egész világ figyelme övezte, és csaknem minden ember úgy érezte, hogy a politika fölött álló esemény tanúi lehetnek. A brit lapok öt-hét centiméteres betűkkel tudósítottak a start híreiről. A spanyol Evening Daily Pueblo, bár az amerikai külpolitikát illetően kritikus hangot ütött meg, egy pályázat 25 győztesét küldte el a Kennedy-fokra, úgy, hogy utazásuk minden költségét az újság állta. Egy holland főszerkesztő szerint országukban eluralkodott a „Hold-őrület”. Az egyik cseh tudósító megjegyezte: „Ez az az Amerika, amelyet szeretünk, mert ez egészen más, mint az, amelyik Vietnamban háborúzik.” A népszerű német újság, a Bild Zeitung megállapította, hogy az Apollo-program 57 vezetője közül heten német származásúak; a lap még azt a soviniszta megjegyzést is megkockáztatta, miszerint „a holdkutatás eredményének 12 százaléka »made in Germany«.” Az Apollo–11-et még a franciák is „az emberiség története legnagyobb kalandjaként” értékelték. A France Soir 22 oldalas melléklete másfél millió példányban kelt el. Egy francia újságíró elcsodálkozott azon, hogy milyen nagy érdeklődés mutatkozott az országban a holdraszállás iránt, „ahol az emberek már annyira belefáradtak a politikába és a nemzetközi ügyekbe, hogy rossz nyelvek szerint a nyaraláson és a szexen kívül semmi más nem érdekli őket”. A moszkvai rádió a hírei között első helyen számolt be a startról. A Pravda a Kennedy-fokon készült felvételt címoldalán közölte, az Apollo–11 űrhajósait mutató kép aláírásában pedig erről „a három bátor emberről” írtak.

A sajtó lelkesedése azonban nem volt egyöntetű. Hongkongban három kommunista újság azért támadta a küldetést, mert szerintük az amerikaiak ezzel akarták leplezni a vietnami háborúban elszenvedett kudarcaikat, emellett a holdraszállást célzó erőfeszítéseket „az imperializmus világűrbe történő kiterjesztésének” minősítették. Mások azt a vádat hozták fel, miszerint az amerikai űrprogram materializmusa örökre lerombolja a titokzatos Hold csodáját és éteri szépségét és a Holdat ősidők óta övező legendákat. Miután a felderítő emberek a lábnyomaikkal és ásóikkal megsértették a Holdat, attól kezdve ki fogja romantikusnak találni a költő John Keats kérdését: „Mi van ott benned, te Hold, amivel oly mélyen megindítod a szívemet?” Kihasználva azoknak a távközlési műholdaknak a technikai csodáját, amelyeket az évtized korábbi részében állítottak pályára, az Egyesült Államok nagykövetségénél Szöulban ötvenezer dél-koreai ember gyűlt össze egy egész falat betöltő tévéképernyő előtt. Varsóban az amerikai nagykövetség előadótermét lengyelek tömegei töltötték meg. Az Atlanti-óceán fölött azonban az AT&T Intelsat III műholdja nem működött megfelelően, ezért az élő adás nem jutott el Brazíliába (mint ahogy Dél- és Közép-Amerika, illetve a Karib-térség más területeire sem), a brazilok azonban a rádióból és az újságok különkiadásaiból tudtak tájékozódni. Az Intelsat műhold hibája miatt szükségmegoldáshoz kellett folyamodni: az adást nyugatról keletre az egész világot megkerülve továbbították, ami az élő adásban két másodperces csúszást okozott.

Röviddel a felszállás előtt Eric Sevareid, a CBS News kommentátora így jellemezte a helyzetet Walter Cronkite hallgatóságának: „Walter, … ma itt ülve arra gondoltam, hogy az [angol] nyelv egyes kifejezései mostantól új értelmet nyernek. … Mit jelent mostantól kezdve az, hogy »az égnél is magasabbra« vagy »a csillagos ég a határ«?”

Sehol a világon nem volt olyan kézzelfogható és tapintható a feszültség, mint az Egyesült Államokban. Tennessee keleti részén a dohányültetvényesek egy tranzisztoros zsebrádió köré gyűltek, hogy a nagy pillanat részesei lehessenek. A Mississippin Biloxi kikötőjében a rákhalászok a rakodóparton várták a híreket az Apollo–11 felszállásáról. A Légierő Colorado Springs-i Akadémiáján, ahol a 7:30-kor kezdődő előadásokat elhalasztották, ötven kadét zsúfolódott össze egyetlen kis tévékészülék előtt. Az éjjel-nappal nyitva tartó Las Vegas-i Caesars Palace kaszinóban elnéptelenedtek a blackjack- és rulettasztalok, a játékosok megigézve álltak a hat tévékészülék ellőtt.

A Fokon és környékén, a Merritt-szigeten, Titusville-ben, az Indian-folyón, Cocoa Beach-en, Melbourne-ben, Brevard és Osceola járásokban, de még a távolabbi Daytona Beach-en és Orlandóban is szemtanúk sokasága gyűlt össze, hogy felkészüljenek az emberiség történetének leglenyűgözőbb látványára. A floridai Jacksonville-ben egy tőzsdei bróker felesége, Mrs. John Yow hangja hasított a levegőbe: „Remegek. Potyognak a könnyeim. Új korszak kezdődik az ember életében.” Charles Walker, Armstrong egykori egyeteme, a Purdue hallgatója Titusville egyik kis öble partján felállított táborhelyén így nyilatkozott az egyik újságírónak: „Olyan ez, mintha az emberiség újra felfedezné a tüzet. Talán ez lesz az a fellobbanó láng, amely újra összehozza egymással az embereket.” Az indítóálláshoz legközelebbi VIP-tribünön R. Sargent Shriver, az Egyesült Államok franciaországi nagykövete, aki a holdprogramot meghirdető John Kennedy elhunyt elnök húgát, Eunice Kennedyt vette feleségül, kijelentette: „Milyen gyönyörű! A vörös lángok, a kék ég és a fehér füst – micsoda színek! Gondoljunk azokra a fickókra, akik odabent ülnek és erre a hihetetlen utazásra indulnak. Bámulatos!”

A CBS kommentátora, Heywood Hale Brown, aki leginkább fesztelen sportújságíróként ismert, sok ezer emberrel együtt a Cocoa Beach-i tengerpartról, az indítóhelytől mintegy 25 kilométerre délre figyelte a startot. Ezt mondta Cronkite több tízmilliós közönségének: „Egy teniszmérkőzésen folyamatosan jobbra-balra forgatod a fejedet. A rakéta indításakor viszont egyre magasabbra nézel fölfelé, de nemcsak a szemedet emeled egyre magasabbra, hanem a reményeid is mind magasabban szárnyalnak, míg végül az egész tömeg valamiféle hatalmas sokszemű rákként az égre mered és elnémul. Amikor a rakéta elemelkedik a földről, egy halk »Oh!« hagyja el az emberek száját, azután mindenki a magasba mered. Ez maga volt a remény költészete, vagy ha úgy tetszik, kimondatlan, de látható mozdulatok, amelyekkel az emberek a rakétával együtt egyre magasabbra emelkedtek.”

Még azokat is óhatatlanul megigézte a látvány, akik tiltakozni jöttek. Ralph Abernathy tiszteletes, az elhunyt dr. Martin Luther King Jr. utóda a Déli Keresztény Vezetők Konferenciája elnöki tisztében, és az amerikai polgárjogi mozgalmak de facto vezetője négy öszvérrel és a Szegény Emberek Mozgalma mintegy 150 tagjával a lehető legközelebb vonult az űrközponthoz. „Tiltakozunk, mert Amerika képtelen meghatározni a megfelelő fontossági sorrendet”, jelentette ki Hosea Williams, a Déli Keresztény Vezetők Konferenciája politikai oktatási igazgatója, aki szerint a Hold meghódítására fordított pénzből 31 millió szegény éhezését lehetett volna felszámolni. Mindamellett, Williams „csodálta az űrhajósokat”, akárcsak maga Abernathy tiszteletes, akit „ellenállhatatlanul magával ragadott az ámulatba ejtő start”, és aki kijelentette, hogy „Én magam vagyok az egyik legbüszkébb amerikai, amikor ezen a földön állok. Azt hiszem, ez valóban szent terület.” „Sok mindent kell még tennünk – amíg a világban jelen van az éhezés, a betegség és a szegénység”, mondta Walter Cronkite-nak Lyndon B. Johnson korábbi elnök, aki felesége, Lady Bird társaságában a nyitott tribünről követte a rakéta indítását. „Ezekkel a problémákkal a legkiválóbb koponyákhoz kell fordulnunk, akikhez az űrprogramban is fordultunk, és arra kell kérnünk őket, találjanak olyan megoldást, amely a legtöbb ember számára a legjobb.”

Amikor az óra kijelzője szerint már csak tíz perc volt hátra a startig, Sevareid az élő adásban ezt mondta Cronkite-nak: „ha az űrhajósokat szállító mikrobusz éppen most menne végig ezen az úton, akkor az emberek elcsendesednének. … Az az érzésem, hogy az emberek nemcsak őket felülmúló lényekként tekintenek ezekre a férfiakra, hanem valamilyen különleges teremtményeknek tartják őket. Olyanok, mint azok, akik meglátogattak egy idegen világot, majd visszajöttek, miközben tudjuk, hogy olyan titkokat hordoznak, amelyeket sohasem fogunk teljesen megismerni, ők pedig soha nem lesznek képesek nekünk pontosan elmagyarázni azokat.”

Közép-Ohióban, másfél ezer kilométerre a floridai kilátópontoktól, egy kisvárosban, Wapakonetában, Armstrong szülővárosában is folyt a visszaszámlálás. Az utcák lényegében teljesen kiürültek, a városka közel 6700 lakosa a tévékészülékekre meredt. A káosz centruma a Neil Armstrong út 912 környékén alakult ki, ez a farmépületek stílusában épült, földszintes ház volt Viola és Steve Armstrong otthona, ahová a házaspár éppen egy évvel korábban költözött. Neil szülei 1966-ban elutaztak a Gemini–8 indítására. Fiuk elintézte, hogy áprilisban az Apollo–10 startjánál is ott lehessenek. A mostani repülést illetően azonban azt tanácsolta nekik, maradjanak inkább otthon, mert a Fokon „túl nagy lehet a rájuk nehezedő nyomás”. A start előtti hónapokban Neil szüleit „folyamatosan ostromolták a legkülönbözőbb kategóriájú újságírók” Angliából, Norvégiából, Franciaországból, Németországból és Japánból. Viola így emlékezett erre az időszakra: „Tolakodó kérdéseik (Milyen volt Neil kisfiúként?, Milyen volt a család élete akkoriban?, Hol tartózkodnak majd, és mit csinálnak önök a start napján? és így tovább, a végtelenségig) állandó terhelést jelentettek, és az idegeimre mentek. Csak Isten kegyelméből sikerült átvészelnem ezt az időszakot. Az Úr minden bizonnyal végig mellettem állt.”

Azért, hogy az Apollo–11 közvetítésbe Wapakonetából is be tudjanak kapcsolódni, három országos tévéhálózat közösen 25 méter magas közvetítőtornyot állított fel az Armstrong-házhoz vezető utcában. A garázst sajtóközponttá alakították, az összecsukható piknikasztalokon kusza összevisszaságban telefonok sorakoztak, a NASA pedig egyik protokollosát, Tom Andrewst küldte a helyszínre, hogy segítsen Armstrongéknak megbirkózni a riporterek seregével. Mivel Neil szüleinek akkor még csak fekete-fehér tévéjük volt, az egyik tévétársaság egy nagyképernyős, színes készüléket adott nekik, hogy azon kövessék a küldetés eseményeit. Az egyik helyi étterem naponta fél tucat gyümölcstortát küldött a helyszínre. A közeli Limában működő gyümölcskereskedő cég nagy láda banánt szállított. A delphosi tejüzem fagylalttal látta el őket. Wapakoneta legnagyobb munkaadója, a Fisher Cheese Co. piacra dobta különleges „Hold-sajtját”. A Consolidated Bottling Company több rekesz „kupakos Hold-szószt” küldött, amely „titkos recept szerint” készített, vaníliás krémszóda volt.

Wapakoneta büszke polgármestere azt kérte, hogy a start reggelén minden lakóházra és üzletre tűzzék ki az amerikai zászlót (lehetőség szerint Ohio zászlajával együtt), és a zászlók mindaddig lobogjanak az épületeken, amíg „a fiúk” épségben haza nem érkeznek. Néhány helyi lakost a média kitüntető figyelme arra inspirált, hogy másképp hívják fel magukra a figyelmet. Egyesek eltúlzott történeteket – vagy egyszerűen nyilvánvaló hazugságokat – meséltek arról, milyen különleges kapcsolatban álltak az űrhajóssal. Még a gyerekek is kitalált történetekkel álltak elő: „Figyelje ide, apám Neil Armstrong fodrásza!” vagy „Anyukám volt az első lány Neil életében, akivel csókolózott!” vagy „Hé, én metszettem meg Neil Armstrong cseresznyefáját!” Mivel Armstrongék Auglaize járási telefonszáma nyilvános volt, Tom Andrews elintézte, hogy kapjanak két titkos telefonvonalat, amelyeket a konyha melletti raktárhelyiségbe vezettek be. A start előtti napon dél körül Neil felhívta szüleit a Fokról. Viola így emlékezett vissza erre: „Vidám volt a hangja. Úgy gondolta, készen állnak arra, hogy másnap reggel felszálljanak. Isten segítségét kértük, hogy vigyázzon rájuk.”

Neil húga és öccse is a helyszínen voltak a startnál. June és a férje, dr. Jack Hoffman hét gyermekükkel együtt Menomonee Falls-i (Wisconsin) otthonukból repültek Floridába. Dean Armstrong, felesége, Marilyn és a három gyerekük autóval utaztak Floridába andersoni (Indiana) lakóhelyükről. Annak a rendkívüli reggelnek az emléke halála napjáig élesen élt Viola emlékezetében: „A látogatók, a szomszédok és idegenek gyűltek össze, hogy lássák és hallják a közvetítést, köztük édesanyám, Caroline; unokatestvérem, Rose és a lelkészünk, Weber tiszteletes. Stephen és én egymás mellett ültünk, és azt a Gemini–8-kitűzőt viseltük, amelyet Neiltől kaptunk, mert reméltük, hogy az szerencsét hoz.”

„Úgy tűnt, mintha a születése pillanatától kezdve – sőt még régebben, egészen azóta, mióta férjem családja és az én őseim évszázadokkal ezelőtt elindultak Európából – ez a küldetés lett volna a sorsa.”

I. RÉSZ

A PILÓTAGYEREK

Ohióban születtem és nőttem fel, Daytontól mintegy 100 kilométerre északra. A Wright fivérek eredménye, a repülőgép feltalálása élénken élt az emlékezetemben, amióta csak az eszemet tudom. … Eleinte a repülőgépek építése érdekelt, nem maga a repülés. Nem lehet sikeres a modellünk, ha nincs jól megépítve.

NEIL A. ARMSTRONG ELBESZÉLÉSE A SZERZŐNEK,
2002.    AUGUSZTUS 13.

1. FEJEZET

AZ AMERIKAI GENEZIS

Neil Armstrong pontosan tudta, hogy saját életének története nem a születésével kezdődött, mint ahogy senki másé sem. Az ősök története időben messzire nyúlik vissza, talán évszázadokra, ameddig az emberi emlékezet, az írott dokumentumok és a meglévő, a családfára vonatkozó feljegyzések engedik. Az egyén élettörténetét meghamisítja, ha nem nyúlunk vissza a család régmúltjába, és nem említjük meg a szülők, nagyszülők, dédszülők, ükszülők és az ő őseik életét, tapasztalatait, próbatételeit, sikereit, szerelmeit és szenvedélyeit. Neil ragaszkodott ahhoz, hogy életrajzában ősei története is szerepeljen.

Neil nagyra becsülte családja történetét, amely történet – mint sok más amerikai családé – olyan bevándorlókról szólt, akiknek volt bátorságuk letelepedni egy új világban. Amint egyszer kifejtette, ez volt az „amerikai genezis”.

Neil imádta Amerikát és történelmét. Azt is szerette, ami az ország megszületése, Angliától, az anyaországtól való, 1776 és 1783 közötti függetlenedése előtt történt. Neil számára „Amerika a lehetőséget jelenti. Így kezdődött. Az első telepesek azért jöttek a lehetőségek új világába, mert ott lelkiismeretük szava szerint imádkozhattak, és saját kezdeményezőképességükre és kemény munkájukra támaszkodva felépíthették a jövőjüket. Egy új életet fedeztek fel, amelyben szabadon elérhették egyéni céljaikat.”

Neil esetében a „család régmúltja” – legalábbis az a része, amelyről bizonyosságunk van – több mint 300 évvel ezelőttig nyúlik vissza, hiszen a legrégebbi ismert Armstrong-ősök a XVII. század végén éltek. Apai ágon Neil családja azoktól az Armstrongoktól származott, akik a középkor végén a Skócia és Anglia közötti, hírhedt „határvidéken” éltek. A vakmerő Armstrongok kis csoportja négy évtizeddel az amerikai forradalom előtt kelt át az Atlanti-óceánon. Utódaik szekereken és hajókon folyamatosan nyugat felé vándoroltak, a legmerészebb amerikai pionírokkal együtt átkeltek az Appalache-hegységen, majd röviddel az 1812-es háború után elértek Ohio északnyugati részének termékeny, mezőgazdasági művelésre alkalmas földjeire.

Az Armstrong név – az angol–dán eredetű szó „erős kart” jelent – már akkoriban is jól csengett. A családi legenda a név eredetét egy Fairbairn nevű ősükig vezette vissza. Viola Engel Armstrong, Neil édesanyja feljegyezte a történet egy változatát. „Egy Fairbairn nevű ember felvette lova nyergébe Skócia királyát, miután a csatában a király alól kilőtték a lovát. Szolgálata jutalmául a király földbirtokot adományozott neki Skócia és Anglia között, és attól kezdve Fairbairnt Armstrong néven emlegették.” A legenda más változatai szerint Fairbairnre a Siward Beorn név ragadt rá, ami „kardot forgató harcost” vagy „kardot tartó erős kart” jelent.

Az 1400-as évekre az Armstrong-klán a határvidék jelentős tényezőjévé nőtte ki magát. A XVI. században az Armstrongok vitathatatlanul a legnagyobb hatalmú martalócok voltak – banditák és rablók. Armstrongék évtizedeken át tartó, botrányos terjeszkedése végül királyi közbelépést igényelt, amikor 52 skót templom felgyújtásával fenyegetőztek. 1529-ben V. Jakab skót király nyolcezer katonával vonult fel, hogy megszelídítse a bajkeverő Armstrongokat, akik már 12–15 ezren voltak, vagyis Skócia lakosságának durván három százalékát tették ki. V. Jakab király 1530-ban csapataival dél felé vonult, hogy elfogja Gilnockie Johnnie Armstrongot. Az író és költő Sir Walter Scott William Armstrongot Gilnockie Johnnie Armstrong egyenesági leszármazottjaként azonosította. Történészek arra a következtetésre jutottak, hogy Will Christopher Armstrong (1523–1606) legidősebb fia volt, aki pedig magának Johnnie Armstrongnak volt a legidősebb fia.

Neil Armstrong ősei egészen addig a határvidéken maradtak, amíg végül valamikor 1736 és 1743 között közvetlenül kivándoroltak Amerikába. A családfán az első generációt az az Adam Armstrong képviseli, aki 1638-ban a határvidéken született, és 1696-ban ugyanott halt meg. A család tíz generációval későbbi sarja lett az első ember, aki a Holdra lépett.

Adam Armstrongnak két fia született, egyikük ugyancsak az Adam nevet kapta, ő 1685-ben az angliai Cumbriában jött a világra. II. Adam Armstrong húszéves korában feleségül vette Mary Forstert. Apja társaságában az 1714-ben vagy 1715-ben született III. Adam Abraham Armstrong az 1730-as évek közepén, húszéves korában keresztülhajózott az Atlanti-óceánon. Ő volt az első Neil felmenői közül, aki kivándorolt Amerikába. Az idősebb Adam 1749-ben Pennsylvaniában halt meg.

Armstrongék Pennsylvania Conococheague területének legelső telepesei közé tartoztak. Adam Abraham Armstrong 1779-ben bekövetkezett haláláig a későbbi Cumberland megye területén lévő földjét művelte. Legidősebb fia, az 1736-ban született John huszonnégy éves korában felderítette a Muddy Creek Conococheague-tól 250 kilométerre nyugatra fekvő torkolatvidékét. Ott John és felesége, Mary kilenc gyermeket neveltek fel, akik közül a második fia, az 1773-ban született John leszármazottainak egyike Neil.

Az amerikai függetlenségi háború után telepesek ezrei özönlötték el Ohiót. 1799-ben a huszonöt éves John Armstrong a feleségével, Rebekah-val és fiukkal, Daviddel, valamint öccse, Thomas Armstrong a feleségével, Alice Crawforddal és csecsemő gyermekükkel, Wiliammel a Muddy Creeken egy bárkán lehajóztak Pittsburgh-ig, ahonnan az Ohio folyón folytatták útjukat a 400 kilométerre lévő Hockingportig, amelyik közvetlenül a mai Parkersburgtól (Nyugat-Virginia) nyugatra helyezkedett el. A két család a Hocking folyón felfelé hajózva folytatta az útját az ohiói Alexander Townshipig. A későbbi Athens város határában megkapták a telepeseknek járó földjüket, ahol Thomas és Alice hat gyermeket nevelt fel. John és Rebekah viszont végül Ohio nyugati részén, Fort Greenville közelében telepedett le. Neil őse, az 5. generációhoz tartozó John Armstrong és családja tanúja volt a Miami indián törzzsel folytatott tárgyalásoknak és az azok eredményeképpen megszületett szerződés (Treaty of St. Mary’s) megkötésének, ami az indiánok legnagyobb összejövetele volt Ohióban. 1818-ban John és családja a St. Marys folyó nyugati partján telepedett le. Az első év terméséből elég bevételük volt ahhoz, hogy megszerezzék 60 hektáros birtokuk tulajdonjogát. Ez lett az Armstrong-farm, Auglaize megye legrégebbi farmja.

David Armstrong, John legidősebb, 1798-ban született fia és Margaret Van Nyus (1802–1831), bár nem voltak házasok, ők lettek Neil apai dédszülei. Margaret férje Caleb Major volt, David felesége pedig Eleanor Scott (1802–1852), egy másik St. Marys környéki őstelepes, Thoas Scott lánya. A csecsemő Stephen édesanyjával maradt, de amikor Margaret fiatalon meghalt, szülei, Rachel Howell és Jacobus Van Nuys gondoskodtak hétéves unokájukról. Stephen apja, David 1833-ben hunyt el, majd 1836-ban nagyapja is meghalt.

Stephen Armstrong (aki a 7. generációt képviselte) 21 éves korában, 1846-ban kapta meg nagyapai örökségét, mintegy 200 dollár készpénzt és az ingóságokat. Stephen mezőgazdasági munkás volt, de miután évekig egy másik család birtokán dolgozott, meg tudott vásárolni 80 hektár földet, amelyet később további 90 hektárral egészített ki.

Nem tudjuk viszont, miként befolyásolta Stephen Armstrong életét a polgárháború. Stephen feleségül vette Martha Watkins Badgley-t (1832–1907), George Badgley özvegyét, négy gyermek édesanyját. 1867. január 16-án Martha világra hozta Stephen fiát, Willis Armstrongot.

Amikor Stephen Armstrong 1884-ben, 58 éves korában meghalt, jóval több mint 160 hektár földet mondhatott magáénak, amelynek értéke meghaladta a 30 000 dollárt – ami mai árfolyamon több mint 700 000 dollárnak felel meg.

A birtok legnagyobb részét Stephen egyetlen fia, Willis örökölte. Három évvel később Willis feleségül vett egy helybéli lányt, Lillian Brewert (1867–1901). A házaspárnak öt gyermeke született, a család a River Road melletti farmon élt. 1901-ben Lillie belehalt a gyermekszülésbe.

A megözvegyült Willis részmunkaidőben postaszolgálatot vállalt. Egyik állomása a Koenig fivérek ügyvédi irodája volt. A fivérek húga, Laura titkárnőként dolgozott bátyái irodájában, Willis pedig 1903 végén udvarolni kezdett neki. 1905 júniusában házasodtak össze, és abban a házban éltek, amelyet Willis St. Marysben vásárolt. Később egy lenyűgözően szép, viktoriánus házba költöztek, amelyik a West Spring Street sarkán állt.

Itt látta meg a napvilágot és nőtt fel Stephen Koenig Armstrong, Neil édesapja. Willis és Laura két közös gyermeke közül az első, egy kisfiú 1907. augusztus 26-án született. Érkezésének négy féltestvére, két lány, Bernice és Grace, és két fiú, Guy és Ray örvendett. Stephen gyerekkorára a gazdasági bajok és a családi szerencsétlenségek nyomták rá a bélyegüket. Willis elzálogosította farmját, pénze legnagyobb részét pedig egy vasútépítő vállalkozásba fektette be, amelyet sógora szervezett. Sajnos a vasúti befektetés befuccsolt, az emiatt előállt pénzügyi katasztrófahelyzet megkeserítette a családi kapcsolatokat, Willis házasságát is beleértve.

1912-ben meghalt Stephen féltestvére, Guy, 1914-ben pedig leégett az Armstrong-ház. A hatéves Stephen egy szál ruhában menekült ki a tűzből.

1916-ban a 49 éves és súlyosan eladósodott Willis otthagyta a postaszolgálatot, és a kansasi olajmezők felé vette az irányt.

1919 elején Willis visszatért Ohióba. Heteken belül visszaköltöztette családját a River Road-i farmra, amelyet még mindig súlyos adósság terhelt. Hamarosan krónikus ízületi gyulladás kezdte gyötörni, ezért a farm csak Stephen munkájára támaszkodhatott. Édesanyja viszont ragaszkodott ahhoz, hogy fia ne hagyja abba iskolai tanulmányait.

Még mielőtt 1925-ben befejezte volna a középiskolát, Stephen elhatározta, hogy nem akar tovább a farmon élni. Hamarosan beleszeretett egy szelíd szavú, fiatal nőbe, Viola Louise Engelbe.

Stephen Armstrong családja már több mint egy évszázada Amerikában élt, amikor Viola német születésű nagyapja, Frederick Wilhelm Kötter 1864 októberében megérkezett a baltimore-i kikötőbe. A család el akarta kerülni az erőszakos toborzást a porosz hadseregbe, ezért a 18 éves Fritz Kötter apja eladta a holland határ közelében, a vesztfáliai Ladbergen külterületén fekvő gazdasága egy részét, hogy kifizethesse fia utazását Amerikába.

Frederick egy ohiói kisvárosban, New Knoxville-ben telepedett le. A németországi Ladbergenben született fiatalember számára magától értetődőnek tűnt Ohio, hiszen az államban a német bevándorlók száma meghaladta a kétszázezret. Kötter első felesége fiatalon meghalt. Az 1870-es évek elején, miután megvásárolt 32 hektár földet, Fritz feleségül vett egy első generációs német–amerikai nőt, Maria Martha Katterheinrichet, családjuk nevét pedig Katterre amerikanizálták. A házaspárnak hat fia és egy lánya született, Caroline 1888-ban. 19 évvel később, 1907. május 7-én Caroline világra hozta egyetlen gyermekét, Violát. Viola családja a Szent Pál protestáns gyülekezet híve volt, amelyben Luther Márton tanításait követték. A fiatal Viola mélyen vallásossá vált, és hitét egész életében megtartotta.

A hentesként dolgozó Martin Engel 1909. május 4-én, 29 éves korában tuberkulózisban elhunyt, magára hagyva feleségét és kislányát. Viola második születésnapján temették el apját az Elmgrove-temetőben. Caroline szülei gondoskodtak Violáról, miközben Caroline a jómódú McClain családnál szakácsnőként dolgozott. 1911-ben meghalt Caroline édesanyja, Maria, majd 1916-ban Katter nagypapa is távozott az élők sorából. Caroline az őt ért csapások után megtalálta a boldogságot, amikor románc bontakozott ki közte és egy helybéli farmer, William Ernst Korspeter közt, akivel a St. Marys protestáns gyülekezetben ismerkedtek meg. 1916-ban egybekeltek. Viola a wapakonetai Blume középiskolában leérettségizett. A szerényen élő, karcsú Violában tanulmányai befejezése után is megmaradt az érdeklődés a tudás iránt. Nyolcéves kora óta tanult zongorázni, közismert volt zeneszeretete. Ezt a tehetségét, a találékonyságával, koncentrálási képességével, szervezőkészségével és állhatatosságával együtt fia, Neil örökölte.

Viola leghőbb vágya az volt, hogy misszionáriusként Krisztusnak szentelje az életét, szülei azonban lebeszélték erről. Ehelyett húszcentes órabérért egy áruház irodájában vállalt munkát. Ebben az időben kezdett találkozgatni Stephen Armstronggal, aki éppen akkoriban fejezte be a középiskolát. Először a Szent Pál protestáns gyülekezet egyik ifjúsági találkozóján beszélgettek egymással, majd kibontakozó szerelmük úrrá lett a köztük lévő számos különbségen – amelyek az évek múltán egyre nyilvánvalóbbá váltak. Élete sokkal későbbi időszakában Viola eljutott arra a pontra, amikor feltette magának a kérdést, hogyan is köthette életét egy ennyire vallástalan emberéhez.

Hosszú ideig azonban teljes volt az összhang közöttük. 1928 karácsonyán Viola és Stephen eljegyezték egymást, majd 1929. október 8-án a Korspeter-kúria nappalijában egybekeltek. Nászútjukra olyan messzire utaztak, mint addig még soha, Korspeter papa autóján a száz kilométerre fekvő Daytonba. Két héttel később a Wall Streeten összeomlott a tőzsde, és elkezdődött a gazdasági válság.

Stephen a River Road-i házba vitte Violát, aki ott anyjának segített a házimunkában. Stephen Columbusba ment, hogy letegye a közigazgatási vizsgát, majd 1930 februárjában kinevezték Columbiana megye vezető könyvvizsgálójának asszisztensévé. Elintézte, hogy árverésen értékesítsék a farmot, szüleit pedig egy St. Marys-i kis házba költöztette. 1930. május közepén Stephen és Viola, aki hatodik hónapos terhes volt, csaknem 400 kilométert autóztak a pennsylvaniai határ közelében fekvő Lisbonba. Ott még „a szavuk is elállt”, amikor meglátták a villanyvilágításos, hideg-meleg folyó vizes, kétszobás lakást.

Két héttel a baba várt érkezése előtt, augusztus 4-én Viola arra készült, hogy szülei kúriájában hozza világra gyermekét. Stephen Lisbonban maradt. 1930. augusztus 5-én megszületett a kisfia. Álla az apjáéra hasonlított, orra és szeme viszont teljesen Violáé volt. Viola és Stephen a Neil Alden nevet adták a gyermeküknek. Violának tetszett az „Alden Armstrong” alliteráció, maga az Alden név pedig Henry Wadsworth Longfellow klasszikus, Miles Standish udvarlása (The Courtship of Myles Standish) című elbeszélő költeményének hősére utalt. Egészen addig a két család egyikében sem kereszteltek senkit Neilnek. Talán tudták, hogy a Neil név a kelta Néall skót formája, amely eredetileg felhőt jelentett, modern formájában azonban „Bajnok” jelentése is van.

2. FEJEZET

KISVÁROS

Tíz nappal Neil világrajötte után Viola felkelt az ágyból, hogy gondoskodjék a csecsemőről. Az orvosa nem engedte meg, hogy elmenjen apósa, Willis temetésére, de amíg Stephen otthon volt, Viola elintézte, hogy Neilt Burkett tiszteletes keresztelje meg, az a lelkész, aki annak idején összeadta őket. Stephent a munkája hirtelen az ohiói Warrenbe szólította, ahol a vezető számvevő munkáját segítette. A következő tizennégy évben az Armstrong család tizenhatszor költözködött, egész Ohióra kiterjedő odüsszeiájuk 1944-ben Wapakonetában ért véget.

Viola úgy találta, hogy Neil derűs kisbaba, akivel nincs sok baj, inkább kicsit félszeg. Viola, amikor csak lehetett, felolvasott Neilnek, így próbálta átplántálni fiába a könyvek szeretetét. A kisfiú rendkívül hamar megtanult olvasni, hároméves korában már elolvasta az utcai táblákat. Miközben a warreni általános iskolában az első osztályba járt, Neil több mint száz könyvet olvasott el. Bár a második osztályt a moultoni összevont iskolában kezdte és St. Marysben fejezte be, tanítója megállapította, hogy úgy olvassa a könyveket, ahogyan az egy negyedikestől várható. Ezért kihagyhatta a harmadik osztályt, vagyis a következő ősszel, nyolcévesen a negyedik osztályt kezdhette meg. Amikor a család újabb helyre költözött, Neil hamar beilleszkedett és könnyen szerzett új barátokat. Egyetlenegy gyerek sem volt azonban olyan állandó társa, mint húga és öccse. 1933. július 6-án, amikor Neil majdnem hároméves volt, megszületett June Louise, majd 1935. február 22-én Dean Alan is megérkezett.

Bár mindig tapasztalták szüleik szeretetét és törődését, a kis June és Dean mégis úgy érezte, hogy bátyjuk a „mama kedvence”. „Amikor nagyszüleink földjén segítettünk betakarítani a krumplit, Neil soha nem volt ott. Ő bent maradhatott a házban, és az egyik sarokban ülve egy könyvet olvasott”, emlékezett vissza June. „Soha nem tett rossz fát a tűzre. Ő volt a mintagyerek, ha egyáltalán létezik ilyen. Egyszerűen ez volt a természete.”

Amint az az idősebb fiútestvérek esetében gyakran előfordul, mesélte June, Neil „atyáskodó típus volt”. A nála öt évvel fiatalabb öccsével, Deannel bonyolultabb volt a viszonya: „Soha nem avatkoztam magamtól Neil dolgába. Mindig megvártam, amíg megkér valamire.” Bár a két fiú ugyanannak a cserkészcsapatnak volt a tagja, Neil több jelvényt gyűjtött, mint Dean, és az idősebb iskolai barátai társaságát kereste. Mindkét fiú szerette a zenét, de Dean emellett szívesen indult sportversenyeken, később pedig az egyetemi kosárlabdacsapatban játszott. Neilt „elfoglalta a tanulás”, akárcsak édesanyját, Dean viszont inkább apjához hasonló, kedélyes természetű ember lett.

Neil esetében példamutatónak tekinthető a higgadtság, a visszafogottság és a tisztesség szokatlan kombinációja. Különösen ilyennek látta őt édesanyja. „Megbízható fiú volt”, mondta el Viola 1969 nyarán egy interjúban a Life magazin újságírójának, Diodie Hamblinnek. „Vagy helyesen ítélt meg valamit, és igaza volt, vagy pedig úgy gondolta, bele sem kell avatkoznia az ügybe. Tényleg soha, de soha nem hallottam, hogy valaha bárkire is egyetlen rossz szót szólt volna.” Neil különösen zárkózott maradt minden alkalommal, amikor apja került szóba. „Apámat a munkája többnyire tartósan elszólította otthonról, ezért úgy gondolok rá, mint aki soha nem tudott igazán közel kerülni a gyerekeihez, és ez mindhármunkra egyformán igaz.” Amikor June-t megkérdezték, közel állt-e egymáshoz Neil és az apja, határozottan nemmel felelt. Anyjuk gyakran megölelte a gyerekeket, az apjuk soha. „Neilt valószínűleg soha nem ölelte meg az apja, mint ahogy ő sem az apját.”

Ha Neil a kollégiumból levelet írt haza, akkor a borítékot mindig így címezte: „Mrs. S. K. Armstrong”. A levélben a megszólítást így írta: „Drága Mama és Calád”. 1943-ban Stephen édesanyja, Laura eltörte a bokáját. Stephen és Viola magukhoz vették őt, ettől kezdve 1956-ban bekövetkezett haláláig velük élt. Ez azonban feszültséget okozott Viola és Stephen között a házasságukban, akárcsak eltérő temperamentumuk és különböző felfogásuk vallási kérdésekben.

Furcsa, de Neil az e sorok írójának adott interjújában nem emlékezett arra, hogy középiskolás évei alatt nagymamája, Laura Armstrong velük élt. „Armstrong nagymama csak akkor költözött hozzánk, amikor én végeztem a Purdue-n”, fűzte hozzá. Neil azonban tévedett. A nagymamája mindvégig náluk volt. Az, hogy Neil nem emlékezett arra, hogy nagymamája tizenhárom éven át a házukban lakott, nem az általános feledékenységét bizonyítja, hanem sokkal inkább koncentráltságát. Már középiskolás korában is arra tudta összpontosítani figyelmét, ami számára az életben fontos volt, a barátaira, a könyvekre és a tanulásra, a cserkészetre, a mellékállásaira, és amint látni fogjuk, mindezeknél intenzívebben szenvedélyére, a repülőgépekre és a repülésre. Neil gyakran ábrándozott, emlékezett vissza húga, June. „Neil gyerekkorában sokat olvasott, ez jelentette számára a menekülést. De nem valami elől menekült, hanem valamihez, a képzelet világába. Gyerekként elég erősnek érezte magát ahhoz, hogy elkalandozzék, mert tudta, hogy amikor visszatér, biztonságban lesz a neghitt otthonában.”

Neil Armstrong számára a falusi Ohio jelentette a kényelmet, a biztonságot, a magánéletet és az egészséges emberi értékeket. Amikor 1971-ben elhagyta a NASA-t, Armstrong megkereste a módját, hogyan térhetne vissza ehhez a megszokott életéhez, egy kis farmon a szűkebb pátriájában. „Úgy döntöttem, hogy a lehetőségekhez képest a legrendezettebb körülmények közt szeretném felnevelni a családomat”, magyarázta később.

Armstrong két lábbal a földön álló világfelfogása gyerekkorában gyökeredzett. Ugyanabban az időben a karikaturista Jerry Siegel megálmodta Supermannek elnevezett hősét, aki egy Amerika középső részébe képzelt kisvárosból, Smallville-ből az „Igazság, valóság és az amerikai életforma” jelszóval köszöntötte az olvasókat.

Armstrongnak nem a képzeletbeli Smallville adott otthont, hanem más, hasonló kisvárosok. Ezek egyikének a lakossága sem haladta meg az 1930-as és 1940-es években az ötezer főt. Ezekben a valóságos Smallville-ekben a családok és a közösség támogatásával nagyratörő terveket dédelgető fiatal emberek nőttek fel. Nemcsak Neil Armstrongra volt jellemző ez a felfogás, hanem az eredeti Mercury-űrhajósok, a „Hetek” mindegyikére, hiszen mind a heten hasonló környezetben nőttek fel: Alan B. Shepard Jr. a New Hampshire-i East Derryben; Virgil I. „Gus” Grissom az indianai Mitchellben; John H. Glenn Jr., az ohiói New Concordban; Walter M. Schirra Jr. a New Jersey-i Oradellben; L. Gordon Cooper Jr. az oklahomai Shawnee-ben; Donald K. „Deke” Slayton pedig a wisconsini Spartában. M. Scott Carpenter fiatalkorában szülővárosa, a coloradói Boulder lakossága is alig haladta meg a tízezret.

A Hetek nézete szerint hasonló származásuknak köszönhetően lehettek ők „az igazak”. John Glenn, az első amerikai űrhajós, aki a Föld körül keringett, úgy vélekedett, hogy „a kisvárosi életforma valami különlegeset jelent a gyerekek számára. A gyerekek önállóan dönthetnek, ezért talán nem véletlen, hogy az űrprogramban szereplő emberek közül nagyon sokan kisvárosokban nőttek fel.” Az Egyesült Államok űrprogramjának egészét tekintve elmondható, hogy több űrhajós származott Ohióból, mint bármely más államból. „A kisvárosok, amilyenekben én is felnőttem, lassan kecmeregtek ki a gazdasági válságból”, emlékezett vissza Neil. „Nem nélkülöztünk [Stephen Armstrong éves fizetése valamivel meghaladta az 1930-as országos átlagot, ami 2000 dollár volt], de soha nem bővelkedtünk a pénzben. Ilyen alapon a helyzetünk sem rosszabb, sem jobb nem volt, mint sok ezer más családé.” Neil gyerekkori barátai közül sokak szemében Armstrongék gazdagnak számítottak, pusztán azért, mert apjának volt állása.

Neil 1940-ben vállalta el élete első állását – amikor tízéves volt, és mindössze 32 kilót nyomott. Óránként tíz centért füvet nyírt az egyik temetőben. Később Upper Sanduskyban a Neumeister-féle pékségben dolgozott, ahol kenyereket rakodott és segített éjszakánként 110 tucat fánk elkészítésében. Neki kellett tisztára kaparnia az óriás tésztakeverő gépet: „Valószínűleg azért kaptam meg az állást, mert kis termetemnek köszönhetően éjszakánként be tudtam mászni a keverőtartályokba, hogy alaposan kitisztítsam őket. A legfontosabb fizetésen kívüli juttatást az jelentette, hogy ehettem a fagylaltokból és a házi készítésű csokoládékból.”

Amikor a család 1944-ben Wapakonetába költözött, Neil irodai munkát vállalt egy fűszeresnél és egy alkatrészboltban. Később egy gyógyszertárban óránként 40 centért takarított. Szülei nála hagyták a keresetét, de számítottak arra, hogy a pénz nagyobb részét félreteszi a tanulmányaira. Az 1959 és 2003 között űrhajósnak kiválasztott 294 személy közül több mint kétszázan, köztük 21 nő tevékenykedett a cserkészmozgalomban. Az űrhajóssá lett fiúcserkészek közül annak idején negyvenen érték el a legmagasabb, „Sas (Eagle) fokozatot”. A Holdra lépett 12 űrhajós közül 11-en vettek részt a cserkészmozgalomban, köztük Neil és Apollo–11-es társa, Buzz Aldrin.

Amikor a család 1941-ben Upper Sanduskyba költözött, a várost körülbelül háromezren lakták, és még nem alakult meg a helyi cserkészcsapat. Minden megváltozott azonban 1941. december 7-én a Pearl Harbor elleni japán támadással – a fontos hírt Neil a rádióban hallotta, mert apja behívta a szobába az udvaron játszó fiát. Másnap, amikor az Egyesült Államok Kongresszusa hadat üzent, az amerikai cserkészszövetség minden erőforrását a kormány szolgálatába állította. Neil visszaemlékezése szerint a háború híre „mindenütt körülvett minket, erről írtak az újságok, erről beszéltek a rádióban. És természetesen egyre gyűltek a csillagok azoknak a családoknak az ablakában, akik így jelezték, hogy fiaik részt vesznek a harcokban.” Egy új cserkészcsapat, az Ohiói 25-ös Csapat egy protestáns lelkész vezetésével havonta tartott összejövetelt. Neil csoportja a Wolf Patrol (Farkasok Őrjárata) nevet vette fel. Bud Blackfordot választották csapatvezetőnek, Kotcho Solacoffot a helyettesének, Neilt pedig írnoknak.

A 25-ös Csapat és a Wolf Patron Neil szavai szerint „belemerült a háborús viszonyokba”. A repülőgépek felismerése volt a cserkészek erőssége, ami Neil számára különösen testhezálló feladatot jelentett. Barátaival modelleket készítettek, amelyeket a cserkészvezetőjük elküldött a katonai és a polgári védelmi hatóságoknak, hogy a szakértőik könnyebben meg tudják különböztetni egymástól a baráti és az ellenséges repülőgépeket. Amikor a lelkész máshová került, Ed Naus lépett a helyére, aki „kevésbé szigorú fegyelmet tartott”, és akinek Neil apja segítette a munkáját. A Wolf Patrol csoportban Neil, Bud és Kotcho között olyan megbonthatatlan kamaszkori barátság alakult ki, amelynek alapja az egészséges rivalizálás volt. Kotcho visszaemlékezett egy, a kémiai laborban elkövetett, kamaszkori csínyükre. „Azt mondtam Neilnek: »Figyelj ide, Neil! Kóstolj meg egy kis C_12H_22O_11-et!« Legnagyobb meglepetésemre és rémületemre Neil fogott egy csipetnyit, és a szájába tette. Rákiáltottam: »Köpöd ki azonnal! Ez méreg!« Neil azt felelte: »Ugyan. A C_12H_22O_11 egyszerűen cukor.« Azt feleltem: »Tudom, de nem tudtam, hogy te is tudod.« Ez volt az utolsó alkalom, amikor azt hittem, hogy tudok valamit, amit Neil nem tud.”

Az évek során Neil egyre inkább otthonának tekintette Wapakonetát, mégis az Upper Sanduskyban töltött három évre emlékezett vissza a legnagyobb szeretettel. Mindamellett, bármennyire is szerette az egész család a North Sandusky Avenue 446. szám alatti házat, ahol 1941 és 1944 között laktak (Neil 11 és 14 éves kora közt), a körülmények arra kényszerítették a családot, hogy rászánják magukat még egy utolsó költözésre, ezúttal „Wapak”-ba. Neil szerint a költözés fő oka az volt, hogy apja, bár már 36 éves volt, „úgy érezte, esetleg besorozhatják”. Wapakoneta mintegy 80 kilométerre délnyugatra fekszik Uppertől, így Stephen távolabbra került a munkahelyétől, de Neil magyarázata szerint „Anya szülei a közelben voltak”, ezért, ha a férjét behívták volna katonai szolgálatra, akkor támogathatták volna anyját és a családot.

Armstrongék a West Benton Street 601. számú, emeletes sarokházat vásárolták meg. Mint korábban mindig, Neilnek ezúttal sem okozott nehézséget a beilleszkedés új környezetébe, hamarosan a 14-es cserkészcsapat aktív tagja lett. A Blume középiskola csupán hat sarokra volt a házuktól. Bizonyítványai arról tanúskodnak, hogy matematikából, természettudományokból és angolból szerezte a legjobb osztályzatokat. Néhány történeti jegyzettel ellentétben, amelyek szerzői félreértették a Blume középiskola osztályozási rendszerét, Neilnek soha nem voltak rossz osztályzatai.

Mivel mindig kedvelte a zenét, ezért Neil csatlakozott az iskola zenekarához, énekkarához és együtteséhez. Kis termete ellenére az egyik legnagyobb hangszeren, tenorkürtön játszott, mert kedvelte a hangszer jellegzetes hangját – noha sokan mások nem így voltak ezzel. Azokon a ritka péntek vagy szombat estéken, amikor kürtjén a ragtime zenekarban játszhatott, ő és wapaki Mississippi Moonshiners zenekarban vele együtt játszó tinédzser zenésztársai néha öt dollárt is megkerestek – ezt osztották négyfelé.

A középiskolában Neil belépett a Hi-Y diákszervezetbe, dolgozott az évkönyv szerkesztőségében és a diákszínjátszókörben. Amikor 11. és 12. osztályba járt, beválasztották a diáktanácsba, amelynek utolsó évesként alelnöke lett. Középiskolai barátai nem annyira félszeg, mint inkább nyugodt emberként emlékeznek vissza Neilre. Középiskolás korában Neil nem sokat randizott, bár a szalagavató báljára elment. Erre az alkalomra apja kölcsönadta neki a család vadonatúj Oldsmobile-ját. „Együtt randiztunk Dudley Schulerrel és barátnőjével, Patty Cole-lal – idézi fel az estét Alma Lou Shaw Kuffner, akivel Neilnek volt találkája. – Sajnos hajnali három tájban, amikor az Indian-tótól hazafelé tartottunk, Neil elszundított a volán mellett, és az árokba hajtott. Egy Lima felé munkába tartó ember húzott ki minket. Másnap reggel Neil apja azt látta, hogy a kocsi egyik oldala teljesen össze van karistolva.”

Neil még csak 16 éves volt, amikor 1946 májusában befejezte tanulmányait a Blume középiskolában. Tanulmányi eredményeit tekintve 78 osztálytársa közül a tizenegyedik helyen végzett. Az iskola 1946–47-es évkönyvében Armstrong tablóképe mellett a következő felirat olvasható: „Gondolkozik, cselekszik – és kész.” Később a legkülönfélébb mozgó járművek irányításában elért sikerei feledtették apja Oldsmobile-jának vezetőülésében szerzett rossz hírét.

3. FEJEZET

IGAZSÁG A LEVEGŐBEN

Jacob Zint élvezte, hogy ő volt Wapakoneta Mr. Wizardja. A megrögzött agglegény két, ugyancsak agglegény fivérével együtt a Pearl és Auglaize utcák sarkán álló, gyászos kinézetű, kétemeletes házban lakott, mindössze néhány háztömbnyire Armstrongék házától. Zint Limában, a Westinghouse vállalatnál műszaki rajzolóként dolgozott. A tudományokban jártas Zint a garázsa tetejére csillagvizsgálót épített, a három méter átmérőjű, golyóscsapágyakon gördülő, kerek kupolát teljesen körbe lehetett fordítani. A kupolában húsz centiméteres tükrös távcsöve meredt a csillagok és bolygók felé. Zint legjobb okulárján keresztül olyannak látszott a Hold, mintha csak ezer kilométerre lenne, szemben a tényleges, 384 ezer kilométeres távolságával. A látvány lenyűgözte volna a különc, XVI. századi csillagászt, Tycho Brahét, Zint egyik kedves hősét.

Jake Zint valószínűleg élete végéig magmaradt volna egy különc, helyi csodabogárnak, ha nem éppen ő maga számolt volna be találkozásáról a fiatal Neil Armstronggal. 1946-ban az egyik este, amikor a majdani űrhajós még csak 16 éves volt, a 14-es fiú cserkészcsapat ellátogatott Zint otthonába. Céljuk az volt, hogy felkészüljenek a csillagászati ismereteket tanúsító cserkészjelvény megszerzésére. Mivel az akkor 35 éves Zint nem kedvelte, ha a látogatók hívatlanul rontanak rá, a cserkészvezető Mr. McClintock aprólékos gonddal előre megszervezte a látogatást.

Zint véleménye szerint az ezt követő pillanatok fordulópontot jelentettek a fiatal Neil Armstrong életében. Úgy tűnt, Neilt leginkább a Hold érdekelte. „Szinte bolondult az égitestért” – mesélte Zint. – Nagyon érdekelte az élet lehetősége más bolygókon. Végigrágtuk a kérdést, és arra a következtetésre jutottunk, hogy a Holdon nincs élet, a Marson azonban valószínűleg lehetett.” Ettől kezdve Neil rendszeresen felkereste Zintet „akkor is, amikor elköltözött a városból és a Purdue-ra járt”. Zint állítása szerint a Holdra indulása előestéjén Neil egy őt felkereső újságíró közvetítésével különleges üzenetet küldött neki, aki egykor bevezette a csillagászat rejtelmeibe: „Amikor kilép a Holdra, legelőször azt fogja megvizsgálni, fűszerezett sajtból van-e.”

1969 júniusában és júliusában egyik újság a másik után foglalkozott címoldalán Zint és Armstrong kapcsolatával, efféle címekkel: „Neil már régóta álmodozott arról, hogy leszálljon a Holdra”, „A csillagász Jacob Zint mutatta meg először Neil A. Armstrongnak közelről a Holdat”, „Neil Armstrong: Az első pillanattól a Holdra vágyott”, „Megvalósul az űrhajós tinédzserkori álma”, „A szerény Armstrong álma a Hold volt” és „Jacob Zint wapakonetai csillagász szerint Neil álma valóra vált”. Sok cikk mellett kép is megjelent, amelyen a mosolygó Zint eltökélten összefont karral áll a távcsöve előtt, amelyikkel feltételezhetően Neil Armstrong először pillantotta meg közelről a Holdat.

Amikor elérkezett Neil életének nagy pillanata, és leszállt a Nyugalom Tengerében, akkor Wapakonetában Zint is pályafutása csúcsára ért. „Jacob Zint azt reméli, hogy július 21-én hajnali 2 óra 17 perckor a Holdra, pontosabban a Nyugalom Tengere délnyugati szegletére irányíthatja húsz centiméteres távcsövét. Ha az időjárás kegyes lesz hozzá, akkor a látvány teljessé teszi azt a téren és időn át tartó Odüsszeiát, amelyik 23 éve kezdődött, amikor egy szőke fiúcska, bizonyos Neil Alden Armstrong Mr. Zint lencséin keresztül először pillantotta meg a Holdat.” Mindenki arra volt kíváncsi, mire gondolt Zint a történelmi leszállás pillanatában. „Hihetetlen érzés visszagondolni azokra a beszélgetéseinkre, amikor Neillel megvitattuk, mi lehet odafönn – felelte az érdeklődő újságíróknak. – És most ott van ő.”

Az ügy fonákja, hogy amit az immár elhunyt Jacob Zint az Armstronghoz fűződő kapcsolatáról elmondott, abból egy szó sem igaz. Ettől függetlenül Zint távcsöve és csillagvizsgálójának leszerelt kupolája éveken keresztül kitüntetett helyen díszelgett Wapakonetában az Auglaize Megyei Múzeumban (ahonnan csak nem sokkal Az első ember első kiadásának 2005-ös megjelenése után távolították el).

„Amennyire vissza tudok emlékezni – jelentette ki Armstrong a rá jellemző visszafogottsággal, nem akarván kétségbe vonni Wapakoneta nagy népszerűségnek örvendő amatőr csillagászának jó hírét –, abban az időben csak egyetlenegyszer jártam Jake Zint csillagvizsgálójában. Soha nem néztem bele Zint távcsövébe, mint ahogy az sem fordult elő, hogy négyszemközt beszélgettünk volna. Mr. Zint története csak akkor kerekedett ki, amikor én már ismert ember voltam.” Mindezek a történetek azonban alaptalannak bizonyultak, noha Neil soha nem vesződött az állítások helyreigazításával, mint ahogy ahhoz sem ragaszkodott, hogy Zint hagyja abba a kitalált történet terjesztését.

1969-ben a legtöbb embernek meg sem fordult a fejében, hogy kétségbe vonja azt, amit a legkülönbözőbb újságok egybehangzóan állítanak. Ráadásul úgy tűnt, Zint látnoki jóslata Neil „sorsát” illetően „szinte túlságosan logikus ahhoz, hogy igaz legyen”, amint azt az egyik újságíró 1969 júliusában megfogalmazta.

Zinthez hasonlóan, Neil kedvenc természettudomány-tanára, John Crites is felelevenítette arra vonatkozó emlékeit, mennyire szerette a majdani Hold-űrhajós gyerekkorában az égi jelenségeket. Az egyik szeptember végi holdtöltekor az égitest „pompás látványt nyújtott”, emlékezett vissza a tanár, aki akkor érdeklődni kezdett Neil terveiről. „Egyszer majd szeretnék találkozni az ottaniakkal”, válaszolta Neil, miközben a telihold felé bökött az ujjával. „Ez 1946-ban történt – közölte Crites 1969-ben a riporterekkel –, amikor még senki sem gondolt arra, hogy el lehetne utazni oda.” „Mindez csak kitaláció”, kommentálta Neil tömören, amikor Az első ember megírása előtt interjút készítettem vele. „Akkoriban minden vágyam a repülőgépek körül forgott. Az űrrepülés irreális cél lett volna.”

„Amikor Neil talán két- vagy hároméves lehetett – emlékezett vissza 1969-ben Stephen Armstrong –, azzal nyaggatta édesanyját, hogy vegyen meg neki egy kis repülőgépet a tízcentes boltban. Az üzletben egy tíz- és egy húszcentes modell között lehetett választani, persze az édesanyja a húszcentes játékot vette meg neki. Attól kezdve imádta a repülőgépeket, és mindig ott zúgott a kis gépével a házban és a ház körül.”

Neil kevéssel a hatodik születésnapja előtt ült először repülőgépre, amikor a család Warrenben lakott. Az évek során ennek a történetnek olyan sok változatát hallotta és olvasta, hogy elismerte, „magam sem tudom, melyik az igaz közülük. Azt hiszem [a pilóta] csekély viteldíjért [25 centért] sétarepülést kínált a város körül.” Apja így emlékezett az esetre: „Egyik reggel a vasárnapi misére igyekeztünk – legalábbis Neil édesanyja úgy gondolta –, de ehelyett inkább felültünk a repülőre, mert a sétarepülést reggel olcsóbban kínálták, napközben pedig egyre emelték az árat. Kihagytuk tehát a misét, és életünkben először repülőre ültünk.”

A repülőgép, amelyikkel magasba emelkedtek, egy felsőszárnyas, egyfedelű Ford Trimotor volt. A „Bádoglibának” becézett típus 1928 óta volt forgalomban, vesszőből fonott üléseiben 12 utas kaphatott helyet, a gép utazósebessége közel 200 km/h volt.

Kamaszkorában Neilnek volt egy visszatérő álma: „A lélegzetemet visszatartva a föld felett tudtam lebegni. Semmi különös nem történt. Álmomban nem repültem, de nem is pottyantam le; egyszerűen csak lebegtem. A bizonytalanság azonban csalódást keltett. Az álmomnak soha nem szakadt határozottan vége.” Neil soha nem jött rá, mit akart jelenteni ez az álom. „Még csak azt sem mondhatom, hogy bármi köze lett volna a repüléshez. Nem érzékeltem különösebb kapcsolatot, eltekintve attól, hogy a föld fölött lebegtem.” Maliciózusan megjegyezte: „Később megpróbáltam ébren is, de nem sikerült.”

„Talán kilencéves lehettem, amikor érdeklődésem komolyabban a repülés felé fordult – emlékezett vissza Neil. – Felkeltette a figyelmemet, amit a repülésről olvastam és láttam, de emellett repülőgépmodelleket is építettem”. Egy idősebb unokatestvére a szomszéd háztömbben lakott. Egy alkalommal Neil látta, mire jutott balsafát és selyempapírt használva, és ez megragadta a fantáziáját.

Az első modell, amelyet emlékezete szerint Neil megépített, egy felsőszárnyas könnyű repülőgép, valószínűleg egy Taylor Cub kabinja lehetett, amelyet sárga és fekete papírral vont be. „Soha fel sem merült bennem, hogy motoros modelleket építsek”, mert a motor építéséhez több pénzre, működtetéséhez pedig benzinre lett volna szükség – a II. világháború éveiben viszont egyikben sem bővelkedtek. Ha mégis épített meghajtást valamelyik gépébe, akkor az gumimotor volt, vagyis egy megcsavart gumiszalag.

Neil modelljei nemcsak a hálószobáját töltötték be, hanem a földszinten is elfoglaltak egy sarkot. Dean szerint Neil olyan sok repülőgépet épített, hogy amelyeket megunt vagy kevésbé szeretett, kidobálta az emeleti ablakból, némelyiket lángolva. June emlékei szerint Neil összeszedett „legalább ötöt vagy hatot, lerohant a lépcsőn a kerti kapun át az utca végéig. Mi pedig kihajoltunk az emeleti ablakon, és kidobáltuk Neil repülőit. Anyánk csaknem belehalt az ijedségbe!”

Neil emlékezete szerint „a zsinórra erősített repülőgépeket általában a hálószobám mennyezetére akasztottam. Rengeteget dolgoztam rajtuk, ezért nem akartam, hogy összetörjenek, és csak nagyon ritka alkalmakkor röptettem egyiket-másikat.”

„Még általános iskolába jártam, amikor repülőgép-tervező szerettem volna lenni. Később beiratkoztam egy pilótatanfolyamra, mert úgy gondoltam, hogy a jó tervezőnek illik tisztában lennie a repülőgép működtetésével is.”

„Annak idején rengeteg repülős újságot olvastam, elsősorban a Flight, az Air Trails és a Model Airplane News címűeket, meg ami még a kezembe akadt. A Purdue Egyetemen a Repülőmodellező Klub tagjaként „sok versenyen első vagy második lettem”. Neil felidézte azoknak a versenyeknek az emlékét, amelyeken benzinmotoros, „pórázra kötött” modelljeit a kör közepéről irányította, a gépek sebessége pedig jóval meghaladta a 160 km/h-t. „Rengeteg új ismeretre tettem szert, és olyan emberekkel ismerkedtem meg, köztük II. világháborús veteránokkal, akik sokkal többet tudtak a repülésről, és sokkal nagyobb tapasztalatuk volt abban, hogyan kell sikeresen repülni.”

A 15 éves Armstrong elkezdett az óránként kilenc dollárba (2016-os árfolyamon ez 123 dollárnak felel meg) kerülő repülőtanfolyamra spórolni. A tanítás után a Brading vegyeskereskedésben vállalt állásával óránként 40 centet keresett, vagyis Neilnek 22 és fél órát kellett dolgoznia egyetlen repülőóráért.

Szombat reggelenként Neil autóstoppal vagy „sárhányó nélküli biciklijén” a Wapakoneta határában fekvő, füves repülőtérre ment. „Olyankor végezték a gépek motorgenerálozását”, emlékezett vissza Neil. Amikor Neil betöltötte a 16. évét, és megszerezte a tanuló pilótaengedélyét, akkor már vezethette a repülőgépeket. „Gyűjtögetni kezdtem a repült óráimat, a »generál« után elvittem bejáratás közben magas oktánszámú benzinnel »beólmozni« a szelepeket.” A repülőgépek többnyire régi katonai gépek vagy gyakorlógépek voltak. Akadt köztük egy Vultee gyártmányú BT–13-as és egy alsószárnyas Fairchild PT–19-es. Az egyik legújabb gép az Aeronca Chief volt, egy könnyű, felsőszárnyú egyfedelű, amelyet a közelben, az ohiói Hamiltonban gyártottak. A pilótafülkében a két ülés – más típusoktól eltérően – nem egymás mögött, hanem egymás mellett helyezkedett el, és a gépet nem botkormánnyal, hanem kormánykerékkel lehetett irányítani. A gép egyszerűbb változata, a Champ az Aeronca legtöbb példányban eladott modellje volt. Wapakonetában három Champ volt, Neil Armstrong ezek egyikén tanult.

Neilt három veterán katonai pilóta tanította repülni. Neil több mint 70 fős középiskolai osztályának mintegy fele volt fiú, közülük hárman tanultak repülőgépet vezetni 1946 nyarán. Mindegyikük nagyjából ugyanakkor kezdett egyedül repülni. Ennélfogva Neil mindig visszautasította azt a kijelentést, miszerint szokatlan lett volna, hogy egy kamasz megtanul repülőgépet vezetni. Csak az volt szokatlan, hogy Neil hamarabb szerezte meg a pilótaengedélyét, mint az autóvezetői jogosítványát. „Soha nem volt barátnője. Autó sem kellett neki – magyarázta az apja. – Egyetlen vágya volt, hogy kijusson a repülőtérre.” „Azt hiszem, vitorlázó repülővel már 14 éves korodtól repülhetsz – mondta Neil –, de a motoros géppel meg kell várni a 16. születésnapodat”, amit ő 1946. augusztus 5-én ünnepelt. Aznap Neil megkapta a „tanuló pilóta szakszót”, amelynek birtokában egy vagy két hét múlva először szállhatott fel egyedül.

Az esemény spontaneitása egyben azt jelentette, hogy a pilótanövendék nem volt abban a helyzetben, hogy értesíthesse családját vagy barátait. „Egyszer csak hallod, amint az oktató kicsatolja a hevederét, látod, amint magabiztosan rád néz, érzed, amint egy pillanatra a válladon felejti a kezét, és akkor arra gondolsz: »Te jó ég, most egyedül megyek!«”. Dean, aki segített füvet nyírni a repülőtéren, jelen volt az eseménynél, így tanúja lett bátyja haladásának. Viola túlságosan ideges volt ahhoz, hogy megnézze fiát repülés közben, de soha nem próbálta megakadályozni őt a repülésben. Ennek June elmondása szerint részben az lehetett az oka, hogy „Neil szavaiban soha nem éreztük a félelem legcsekélyebb jelét sem, amikor a repülésről beszélt.”

Armstrong csak homályosan emlékezett vissza első egyedüli repülésére, amelyet oktatója engedélyezett számára. „Az első lehetőség, amikor egyedül vezetsz egy repülőgépet, különleges nap – jelentette ki Neil. – Az első szólórepülés nagyon kivételes alkalom. Biztos vagyok benne, hogy a lelkem mélyen nagyon izgultam, amikor elindultam arra az első repülésre. Több fel- és leszállást sikerült hibátlanul végrehajtanom, majd visszavittem a gépet a hangárba.” Az egyik pozitív következménye annak, hogy immár egyedül repülhetett, pénzügyi természetű volt. Mivel már nem volt szüksége oktatóra, ezért csak hét dollárt kellett óránként fizetnie, nem kilencet. Ez az előny azonban csak elméleti volt, mert minél több órát töltött a levegőben, annál többre vágyott.

Kifejlesztette saját technikáját, amellyel leszállt a füves pályára, Neil szavaival: „rászoktam arra, hogy a pálya megközelítésének utolsó szakaszában jól megcsúsztattam a gépet, ezzel meglehetősen meredeken süllyedve egészen a füves pálya elején értem földet, vagyis rengeteg helyem maradt, hogy kiguruljak és megálljak”. Neil tanúja volt a repülés sötét oldalának is. 1947. július 26-án délután a II világháború haditengerészeti veteránja, a húszéves pilótanövendék Carl Lange nekiment egy távvezetéknek, aminek következtében Champjével egy kaszálóra zuhant. Lange a helyszínen belehalt a koponyatörésébe, oktatója viszont túlélte a balesetet. Amikor a szerencsétlenség történt, Neil társaival úton volt hazafelé egy cserkésztáborból. Dean visszaemlékezése szerint: „Láttuk lezuhanni a repülőgépet. Apám felugrott, majd mindannyian odarohantunk, és próbáltunk elsősegélyt nyújtani.” A Lima News tudósítása szerint Neil „átugrott egy kerítésen, és odaszaladt, hogy segítsen a repülőgépben ülőknek.” Az újság arról is beszámolt, hogy Lange Neil karjai közt halt meg, de Neil azt mondta, ő nem is érzékelte, melyik volt az a pillanat, amikor Lange elhunyt.

Egyes életrajzi írások Viola Armstrong beszámolójához ragaszkodnak, amelyet az asszony Lange halálos balesetéről és Neil reagálásáról elmondott. Egy 1969-ben a keresztény Guideposts magazinnak adott interjúban elmesélte, hogy Neilt mélyen megrázta Lange halála. A „Neil Armstrong ifjúkori válsága” címmel megjelent írás szerint Neil két napot teljes magányban töltött a szobájában, Jézusról olvasott, és azon töprengett, folytassa-e a repülést. Neil azonban semmi effélére nem emlékezett. June szerint: „Soha nem éreztem, hogy az eset bármilyen hatással lett volna rá. Semmiképpen sem csillapította a repülés iránti lelkesedését.”

Lange halála idején Armstrong két, egyedüli útvonalrepülést is végrehajtott. Az elsőre a cincinnati Lunken repülőtérről indult egy bérelt Aeroncával. Az oda-vissza repült út teljes hossza körülbelül 344 kilométer volt, mindkét szakasz repülésekor a haditengerészeti ösztöndíj elnyeréséért tett minősítő vizsgájára szánt felkészülés idejéből lecsippentve. Hogy jelentkezzék a Purdue Egyetemre, Neil elrepült a csaknem 500 kilométerre lévő indianai West Lafayette-be.

Elképzelhető, mennyire meghökkent a West Lafayette repülőtér személyzete, amikor egy 16 éves fiú kiugrott a repülőgépéből, megkérte őket, hogy tankolják meg a gépet, ő pedig az egyetemi kampusz felé indult.

4. FEJEZET

REPÜLŐMÉRNÖKI TANULMÁNYOK

1947. október 14-én, egy hónappal azután, hogy Armstrong megkezdte tanulmányait a Purdue Egyetemen, a Légierő egyik berepülő pilótája – akivel később Armstrong együtt is repült – átlépte a titokzatos „hanghatárt”. A pilóta Charles E. „Chuck” Yeager százados, a forradalmian újszerű repülőgép pedig, amelyikkel túllépte a Mach 1 sebességet, a rakétahajtású Bell X–1 volt. Még mielőtt a hadsereg eltitkolhatta volna a hangsebességnél gyorsabb kutatási programját, az X–1 teljesítményéről szóló történetek kiszivárogtak és napvilágot láttak a Los Angeles Timesban és az Aviation Weekben. A repülőmérnöki karokon a hallgatók szerte az országban arról beszélgettek, mit is jelenthet „áttörni a hangfalat”.

Neilt azonban keserűséggel töltötte el a repülés ezen új korszakának hajnala. „Mire elég idős lettem ahhoz, hogy pilóta legyek, megváltozott a helyzet. Eltűntek azok a nagy repülőgépek, amelyeket gyerekként oly nagyra becsültem. Úgy nőttem fel, hogy csodáltam az I. világháború pilótáinak lovagiasságát, Frank Luke-ot, Eddie Rickenbackert, Manfred von Richthofent és Billy Bishopot. A II. világháborúra azonban eltűnni látszott ez a fajta légi lovagiasság… A légi hadviselés egyre személytelenebbé vált. Már régen túlszárnyalták [John] Alcock és [A. W.] Brown, [Harold] Gatty, [Charles] Lindbergh, [Amelia] Earhart és [Jimmy] Mattern rekordokat jelentő repüléseit az óceánok, a sarkok és a Föld más, távoli zugai fölött. Nehezteltem emiatt. Mindent egybevetve, annak, aki elmélyedt a repülésben, lenyűgözték a repülőgépek és életét a repülésnek akarta szentelni, csalódást jelentett a történelem fintora, vagyis az, hogy egy generáció késéssel jöttem a világra. Lekéstem a repülés aranykoráról és a nagy kalandokról.”

Amikor Armstrong középiskolás lett, a NASA elődszervezete, a NACA (National Advisory Committee for Aeronautics, Országos Repülésügyi Tanácsadó Bizottság) az Egyesült Államok újonnan létrehozott Légierejével karöltve nagyratörő célokat tűzött maga elé, és olyan új kutatóközpontokat hoztak létre, amelyekben a transzszonikus, a szuperszonikus és a hiperszonikus (Mach 5-nél nagyobb sebességű, ahol az aerodinamikai hőhatás jelentőssé válik) repülés problémáit vizsgálták.

Armstrong 1947 szeptemberétől 1955 januárjáig vett részt a Purdue Egyetem repülőmérnöki képzésében, amelybe három év katonai szolgálat is beletartozott. Ez alatt a hét és fél év alatt megdöbbentő változások történtek a világ repülésében. Három hónappal az X–1 történelmi jelentőségű repülése után a NACA üzembe állította az ország első hiperszonikus sebességű (Mach 7-re képes) szélcsatornáját. Néhány hónappal később, Armstrong második szemesztere elején a Hadsereg rakétafejlesztő csoportja dr. Wernher von Braun irányításával az új-mexikói White Sands rakétakísérleti telepről elindított egy V–2 rakétát, amellyel 110 km magasságot értek el. Az első teljes naptári évben, amelyet Armstrong a Purdue-n töltött, megtörtént az innovatív deltaszárnyú repülőgép, a Convair XF–92 első repülése; az első civil berepülő pilóta, Herbert H. Hoover (aki nem volt rokona az Egyesült Államok korábbi elnökének) túllépte a Mach 1 sebességet; végrehajtották a hagyományos vízszintes vezérsíkok nélkül épített X–4 próbarepülését; valamint megjelent egy új aerodinamikai elmélet, amely később kritikus jelentőségűnek bizonyult a nagysebességű repülésnél fellépő stabilitási probléma, az úgynevezett „aerodinamikai orsózó nyomaték” megoldásához.

Armstrong katonai szolgálatának teljesítése céljából az 1949-es tavaszi szemesztere idején hagyta el a Purdue-t. Azokban a hónapokban az Egyesült Államok Hadserege megfogalmazta azokat a formális követelményeket, amelyeket egy föld–levegő antiballisztikus fegyverrendszerrel szemben támasztani kell; Truman elnök aláírta azt a törvényt, amelyik 8000 kilométer hatótávolságú rakéták tesztelésére alkalmas telep létrehozásáról rendelkezett – a létesítményt végül a floridai Canaveral-fokon építették meg; egy egylépcsős szovjet rakéta 120 kg-os műszercsomagjával 108 km magasra repült. Azon a nyáron, amikor Armstrong pilótaképzésen vett részt Pensacolában, egy V–2 rakétával 133 km magasra küldtek fel egy élő majmot; az amerikai hadsereg először használt 21 kilométer magasságú, pilótás repülés során magassági nyomáskiegyenlítő (kompenzáló) ruhát; és először történt meg, hogy egy amerikai pilóta 500 csomó (kb. 926,5 km/h) sebességnél sikeresen katapultált F2H–1 Banshee repülőgépéből.

Mire Armstrong 1952 szeptemberében visszatért a repülőmérnöki tanulmányaihoz, felismerte, hogy a repülés világa átalakult a „repülés és űrrepülés” világává. 1950-ben a Canaveral-fokról elindították az első ballisztikus rakétát, amellyel olyan sebességre (Mach 9) gyorsítottak egy tárgyat, amilyen gyorsan ember alkotta eszköz addig még soha nem repült. 1951-ben a Légierő elindította az interkontinentális ballisztikus rakéták (ICBM) fejlesztési programját, amely az első űrhajósokat Föld körüli pályára juttató Atlas hordozórakéták előfutára volt. A rá következő évben a Haditengerészet repülőorvosi laboratóriumában, a pennsylvaniai Johnsville-ben üzembe állítottak egy centrifugát, amelyben a vizsgált személyeket akár 40g terhelésnek is ki tudták tenni. Ugyanabban az évben a NACA egyik kutatója, H. Julian Allen számításai szerint a visszatéréskor fellépő felforrósodás problémája kiküszöbölhető, ha az eszköz orrát nem hegyesre, hanem tompára alakítják ki. Nemcsak a Mercury űrkabinokat, hanem Neil Gemini–8 és Apollo–11 űrhajóit is ennek a „tompa orrú” alapelvnek megfelelően építették. Mialatt Neil visszatérése utáni első évét töltötte a tanteremben, 1953 novemberében a NACA tesztpilótája, A. Scott Crossfield lett az első, aki Douglas D-558-2 repülőgépével túllépte a Mach 2 sebességet. Amikor Armstrong később, diplomájával a zsebében elhagyta a Purdue-t, a NACA-hoz került dolgozni. Valójában Neil berepülő pilóta lett Kaliforniában, a NACA nagy sebességű gépeinek légi támaszpontján, ahol hétszer repült a kísérleti X–15-ös hiperszonikus repülőgéppel.

Amikor Armstrong befejezte az egyetemet, hirtelen belecsöppent az űrkorszak új világába.

Az 1940-es évek elején az amerikaiak kevesebb mint negyede végzett középiskolát, és kevesebb mint huszada tanult tovább főiskolán vagy egyetemen. A legtöbb vidéki településen a nyolcosztályos általános iskola kijárása volt jellemző. A II. világháború veteránjainak társadalmi beilleszkedését segítő törvény (G. I. Bill) 1944-es elfogadását követően viszont a felsőoktatásban tanulók aránya nőni kezdett, az 1950-es évek elejére elérte a 25 százalékot.

Neil (nagy-nagybátyja után) a második volt családjuk történetében, aki egyetemre járt. Az egyetemi végzettség általában elvárás volt az űrhajósokkal és a kibontakozó űrprogram közreműködőivel szemben. Neilt felvették ugyan a Massachusetts Műszaki Egyetemre (MIT), ő azonban inkább a Purdue Egyetem mellett döntött, amelyik az indianai West Lafayette-ben működik, 350 kilométerre Wapakonetától.

Armstrong korábban már hallott a haditengerészeti pilóták egyetemi képzését támogató, négyéves ösztöndíjprogramról. A Holloway-terv néven futó programra jelentkezőknek hét évre kellett kötelezettséget vállalniuk: két év tanulás bármelyik, a Haditengerészet által elfogadott intézményben, három év katonai szolgálat, azt követően pedig az egyetemi tanulmányok utolsó két éve. Az orvosi vizsgálatairól készült feljegyzések szerint Armstrong testsúlya 65 kg volt, magassága pedig 176 cm. Az orvosi minősítés szerint megjelenése és testfelépítése „atletikus”, testtartása „jó”, fizikuma „közepes”. Szívverése álló helyzetben 88 volt percenként, ami testgyakorlás hatására 116-ra nőtt, ami már jelezte Armstrong adottságát, amelyet berepülő pilótaként és űrhajósként gyakran megállapítottak, miszerint szívverése kissé szapora.

Az orvosi adatlapon az is szerepel, hogy az előző 12 hónap alatt 20 óra egyedülrepülést teljesített. A repülés óránként hétdolláros árát figyelembe véve ez azt jelentette, hogy Armstrong 140 dollárt (2018-as értéken 1830 dollárt) költött repülésre. Amikor Cincinnatiban a Luken repülőtérről taxival ment a vizsgálatok belvárosi helyszínére, és a fuvar hét dollárjába került, akkor a viteldíjat csillagászatian magas összegűnek tartotta, hiszen ennyi pénzért pontosan egy órát repülhetett.

Neil visszaemlékezése szerint: „lelkesen ünnepeltük, hogy felvettek, hiszen ösztöndíjjal tanulhattam az egyetemen. Nagyszerű kezdet volt.”

Neil 1947. május 14-én kelt haditengerészeti felvételi lapja szerint az ott elért 38 pontos eredménye a princetoni ösztöndíjpályázat tesztjén (SAT) 592 pontnak felelt meg, ami azt jelentette, hogy az összes végzős között a legjobb negyedbe tartozott.

Egy hónappal azelőtt, hogy megkapta volna a jó hírt a Haditengerészettől, a Purdue Egyetem felvette Neilt. „Semmi sem tehetett volna boldogabbá annál, minthogy elkezdhettem mérnöki tanulmányaimat.”

A Purdue repülőmérnöki képzése az MIT-hez képest sokkal inkább gyakorlati, semmint elméleti irányú volt. Az újonnan létrehozott Repülőmérnöki Kar hallgatói az első szemeszterben hegeszteni tanultak, megismerkedtek a különböző gépek használatával, a fémek hőkezelésével és elsajátították a homoköntvények készítésének fortélyait. A hallgatók a hét hat napján délelőtt három órát a tanteremben töltöttek, délután pedig három órát a laborokban dolgoztak.

Ahelyett, hogy a Haditengerészet tartalékos tiszti programjához (ROTC) csatlakozott volna, Neil azzal teljesítette a program követelményeit, hogy játszott az egyetem katonazenekarként működő együttesében. Az első szemeszterben egy lafayette-i panzióban lakott, később szobát bérelt egy, az egyetemi campushoz közelebbi házban. Az első évben Neil összesített pontátlaga (GPA) 4,65 volt, ami B mínusznak felel meg.

Armstrongnak nem sok levele maradt fenn, a kevesek egyikében a második szemeszter vége felé közeledve, beavatja családját az egyetemi hétköznapokba.

Vasárnap délután

Drága Anya és Család!

Köszönöm a frissen mosott fehérneműt, a leveleket és a lányok cserkészcsapatából való sütiket. Ezeket a többiek kiszúrták, mire tegnap este hazaértem, már nem sok maradt belőlük.

Nem kell aggódnotok amiatt, hogy idén nyáron munka nélkül maradnék. Nyári iskolába fogok menni. Elkészült az ottani programom is, ami így alakul:

Differenciálszámítás: H, K, Sze, Cs, P – de. 8–10

Fizika: ugyanazokon a napokon – de. 10–12

Fizikalabor: K, Cs – du. 1–3

Ez minden, de ez is éppen elég. Délutánonként csak két napon van labor, szombaton pedig egyáltalán nincs foglalkozás. Néha a hétvégéken viszonylag könnyen haza fogok jutni. Rengeteg házi feladat lesz a nyárra, még ha az órai elfoglaltság nem is lesz túl sok.

Ma Indianapolisba utaztunk az első repülőmodell-versenyre. Az első versenyfutamon elszakadt a vezetőhuzalom, ezért semmilyen helyezésre sem volt esélyem.

Úgy gondolom, később majd jobban fog menni a tanulás. Tetszik az analízis, és egy kicsit már a kémiához is konyítok.

Hamarosan megint küldök szennyest, remélem, Les takaróját vissza tudjátok küldeni. Még hat hét van hátra a tanításból (6). Június közepéig nem tudok kijutni innen. Tegnap láttam egy show-műsort, hosszú idő óta ez volt a legjobb. „Sitting Pretty” volt a címe, Clifton Webb, Maureen O’Hara és Robert Young szerepeltek benne. Különösen Neked és Apának ajánlom. Vígjáték. Lassan betelik a lap, így abbahagyom.

Szeretettel: Neil

1948 őszén Neilt arról tájékoztatták, hogy három előírás szerinti szemeszter és a nyári iskola elvégzése után hamarabb kell megkezdenie katonai szolgálatát.

Amikor a Purdue-n elvégzett szemeszterek után, 1949 februárjában Neil átment a pilótaképzésre, még csak 18 és fél éves volt. Amikor 1952 szeptemberében visszatért az egyetemre, éppen csak betöltötte a huszonkettőt. „Tényleg megöregedtem – mesélte nevetve. – Amikor visszamentem az egyetemre, azok a kölykök nagyon fiatalnak tűntek!”

Miután alaposan elmélyedt a repülés rejtelmeiben, és megtanulta kezelni a nagy teljesítményű, sugárhajtású repülőgépeket, Armstrong úgy gondolta: „talán lenne valahol lehetőség arra, hogy repülőgépek tervezésével is foglalkozzam, de közben repüljek is”. Amikor 1954 nyarára határozott idejű szerződést kapott a marylandi Patuxent River Haditengerészeti Repülési Tesztközpontban, akkor még biztosabban érezte, hogy erre a pályára vágyik. A Purdue-n Armstrong ezután főtárgyként speciális kurzusokat vett fel, és egyetlen mérnöki tantárgyból sem ért el (a hatfokozatú rendszerben) 5-ösnél gyengébb eredményt. Ugyanabban az 1953 őszi időszakban Armstrong két olyan tantárgy egy részét tanította, amelyekben kiemelkedő előmenetelt ért el, az általános mérnöki ismereteket és a repülőgépek szerkezete és tervezésének részleteit. Ahogy javultak a tanulmányi eredményei a Purdue-n töltött második időszakában, úgy kapcsolódott be fokozatosan az egyetemi közösségi életbe. Csatlakozott a Phi Delta Theta diákszövetséghez, és a szövetség kollégiumában lakott. Armstrong a Phil Delt zenei programja keretében énekelt az iskola varietéjának műsorában. Következő tavasszal ő lett a szövetség zenei igazgatója. A „Varsity Varieties” számára két rövid musicalt is írt, „Snow White and the Seven Dwarves” (Hófehérke és a hét törpe), illetve „The Land of Egelloc” (Egelloc földjén, ahol Egelloc a college = egyetem visszafelé olvasva), amelyeknek társrendezője is lett. Színpadi szerepvállalása tanulmányi eredményén is meglátszott, több tantárgyból csak C minősítést kapott, a Bevezetés a nukleáris fizikába tárgyat pedig leadta.

Szemernyi kétség sem férhet ahhoz, hogy élete első szerelme, a 18 éves Janet Shearon, még távolabbra terelte Neilt a tanulástól. A háztartástant hallgató Janettel egy partin ismerkedett meg, amelyet a két diákszövetség közösen rendezett. Legközelebb akkor beszélgettek, amikor egyik reggel Janet a háztartástan-gyakorlatra tartott, Neil pedig az iskolai újságot hordta ki. Neil emellett egy helyi konzervgyár paradicsomszállító teherautóját is vezette, nyaranta pedig házról házra járva konyhai késeket árult.

A Haditengerészet tartalékos tisztjeként néha hétvégén is akadt feladata, purdue-i haverjaival közösen elautóztak a Chicagótól északra fekvő, illinoisi Glenview-ba a Haditengerészet légi támaszpontjára, ahol F9F–6 sugárhajtású gépekkel repültek. Civilben viszont veterán katonai pilótatársaival rendszeresen repült a Purdue Repülőklubban, amelynek az 1953–54-es tanévben az elnöke volt. A klub kis repülőgépei a lafayette-i Aretz repülőtéren állomásoztak: egy Aeronca és néhány két-, illetve négyüléses Piper.

1954-ben az egyik hétvégén Armstrong kisebb balesetet szenvedett egy ohiói repülős találkozó után. Neil úgy gondolta, hogy a klub Aeroncájával repül vissza Wapakonetába, de leszállása egy helyi farmer földjén túl keményre sikeredett, így a gép „annyira megrongálódott, hogy lehetetlenné vált a hazarepülés, ezért leszereltem a szárnyakat és a szétszerelt gépet nagyapám utánfutóján visszavittem West Lafayette-be”. Armstrong 1955 januárjában fejezte be utolsó évfolyamdolgozatát. Az avatási nap főpróbáján nem vett részt, helyette inkább hazautazott Wapakonetába, hogy felkészüljön a Clevelandben, a NACA Lewis Központjában végzendő munkájára. A Purdue levélben küldte el repülőmérnöki diplomáját. Végeredménye a 6,0-ig terjedő skálán 4,8 lett, ami igen tiszteletreméltó eredmény egy csaknem hét éven keresztül folyamatosan magas követelményeket támasztó területen. Miután visszatért a Haditengerészettől, átlagos tanulmányi eredménye 5,0 volt, beleértve, hogy a 34 kurzusból 26-ban A vagy B minősítést ért el.

Élete hátralévő részében Armstrong mindenekelőtt mérnöknek tartotta magát. Még amikor berepülő pilótaként, majd űrhajósként dolgozott, Neil akkor is elsősorban repülőmérnöknek tekintette magát, aki meg akart írni egy mérnöki kézikönyvet, és ezzel lényegében minden pilótatársától eltávolodott. „Én mindig az a fehérgalléros, különc mérnök vagyok és maradok, aki a termodinamika második főtételének engedelmeskedve született, elmerült a vízgőz-táblázatokban, beleszeretett az erőket ábrázoló diagramok Laplace-féle változataiba, és az összenyomható áramlások sarkallták munkára. Mérnökként roppant büszkeséget éreztem a szakmám eredményei fölött.”

A mérnöki munkának – sokkal inkább, mintsem a természettudománynak – lett köszönhető, hogy később sikerült leszállni a Holdra, és éppen egy mérnök lett az, aki lábával elsőként érintette az idegen világot.

II. RÉSZ

A HADITENGERÉSZET PILÓTÁJA

„Mindig úgy emlékszem rá, ahogy a repülésről beszélt: semmi kérkedés, semmi nagyotmondás, csak egy férfi, aki menő, laza, intelligens és a legjobb repülő, akit valaha ismertem:

PETER J. KARNOWSKI, ARMSTRONG ALAPKIKÉPZÉSBELI
SZOBATÁRSA AZ 5-49-ES OSZTÁLYBÓL,
A HADITENGERÉSZETI KIKÉPZŐ PARANCSNOKSÁG
HADITENGERÉSZETI BÁZIS, PENSACOLA

5. FEJEZET

ARANYSZÁRNYAK

Ha Neil Armstrong nem vált volna haditengerészeti pilótává, nem lehetett volna az első ember a Holdon.

Az űrben járt első amerikai, Alan B. Shepard Jr. haditengerészeti pilóta volt. Ugyanígy az első Apollo-repülés parancsnoka, Walter M. Schirra is. A tizenkét amerikai közül, akiket az a megtiszteltetés ért, hogy a Holdon járhattak, heten viselték a Haditengerészet arany pilóta kitűzőjét. A legfigyelemreméltóbb, hogy a hét parancsnokból, aki Apollo holdkomppal leszállhatott a Holdon, hat előzőleg haditengerészeti pilóta volt. Ezek között nemcsak az első, Holdon járt ember volt, hanem Eugene A. Cernan, az Apollo-17-ről, aki máig utolsóként hagyta el a holdfelszínt. Armstrong és Cernan között további haditengerészeti pilóták, Charles „Pete” Conrad (Apollo–12), Alan B. Shepard (Apollo–14) és John W. Young (Apollo–16)vezették Apollo űrhajójukat a Hold felszínéig. A Haditengerészet kapitánya, James A. Lovell Jr. is így tehetett volna, ha nem éri el egy majdnem tragikus hiba az Apollo–13-at a Holdra vezető útján. Mindössze David R. Scott (az Apollo–15 parancsnoka) repült korábban az USA Légierejének kötelékében.

1955-ben, az Eisenhower adminisztráció a Haditengerészet Vanguardját választotta, hogy az USA első műholdja legyen. (Még korábban, 1946-ban a Haditengerészet indította el megvalósíthatósági tanulmányát, hogy az USA haditengerészeti flottáját műholdakon keresztül irányítsa. A Haditengerészeti Kutató Laboratórium és Tengerészeti Iroda Viking rakétái egy sor magassági rekordot állítottak fel, köztük az 1949. májusi repüléssel, amely 82,9 kilométerig jutott.) A Vanguard-program, ami a Nemzeti Tudományos Akadémiával közös munka volt, végül lemaradt a szovjetek Szputnyikja mögött, amelyet 1957 őszén bocsátottak fel. Még 1957 decemberében a Vanguard televíziós közvetítés közben felrobbant az indítóállásban Cape Canaveralen. Senki sem halt meg a közvélemény által „Pottyannyik”, vagy „Kaputnyik” jelzőkkel emlegetett kísérletben, de a katasztrófa megerősítette Eisenhower elnök döntését, amit a Szputnyik–2 után hozott, hogy zöld utat adjon egy párhuzamos, az USA Hadserege által tervezett programnak, amit dr. Wernher von Braun vezetett. 1958 januárjának utolsó napján von Braun csapatának elsőre sikerült felbocsátani az USA első műholdját, az Explorer–1-et. A Vanguardra egészen 1958 márciusáig várni kellett.

Mégis, ami az Egyesült Államok űrprogramját döntően meghatározta: „A Haditengerészet.” A haderőnem TRANSIT műholdja, amelyet 1960 áprilisában bocsátottak fel, megalapozta a műholdak mint navigációs segédeszközök használatát. Az eredeti hét Mercury-űrhajós közül három volt haditengerészeti pilóta (Shepard, Carpenter és Schirra), illetve egy (Glenn) repült a Tengerészgyalogság kötelékében. Az „Új Kilencek” közül, a második űrhajós csoportból, amelynek Armstrong is a tagja volt, öt haditengerészeti pilóta volt (Armstrong, Conrad, Lovell, Stafford és Young) és még további csoportok követték.

A haditengerészeti pilóták kiképzésének csúcspontja 1949 februárja és 1950 augusztusa között egy repülőgép-hordozó fedélzetén történő leszállás volt. Amikor Neil a 4000 hektáros pensacolai Haditengerészeti Kiképzőközponthoz tartozott, éppen két héttel 20. születésnapja után kapta meg a Haditengerészet arany szárnyas kitűzőjét.

1949. január 26-án parancs érkezett Neil és Purdue egyetembeli osztálytársai, Donald. A Gardner, Thomas R. „Tommy” Thompson, Peter J. „Pete” Karnoski, és Bruce E. Clingan számára, hogy kezdjék meg repülési gyakorlataikat.

Neil vonattal utazott Wapakotenából Cincinnattiba, ahol a csoport gyülekezett, és vonaton ment az 1160 km-re levő Pensacolába két másik Holloway-beli diákkal (az Ohiói Miami Egyetemről), David S. Stephensonnal és Merle L. Andersonnal. 1949. február 24-én, nyolc nappal azután, hogy átestek a Haditengerészeti Bázis kötelező orvosi vizsgálatain, felesküdtek tengerészkadétként, ami a Haditengerészet legalacsonyabb beosztása volt.

A Haditengerészet beosztotta őket repülési előkészítő csoportokba (Armstrong nyilvántartási száma C505129 volt). Hat társával az 5-49-es osztályba került, azaz az ötödik osztályba, és 1949-ben a Pensacola Légibázison megkezdte repülési tanulmányait. Abban az évben minden második héten új osztályok indultak, összesen közel kétezren kezdték meg a kiképzést. Összehasonlításképpen, a II. világháború alatt havonta 1100 kadét kezdte meg a kiképzését. Egyedül 1945-ben 8800 férfi fejezte be a repülőkiképzést az USA Haditengerészetén belül.

Az 5-49-es osztályhoz 40 tengerészkadét tartozott, akik nagyjából mind haditengerészeti kadétok (NavCadek) lettek, akiket repülőkiképzésre jelöltek ki. A „repelőtti” elméleti kiképzés négy hónapig tartott.

Tizenhat hét az iskolapadban, amely során Armstrong és társai részletekbe menő feladatokat kaptak légi navigációból, rádióforgalmazásból, mérnöki tudományokból, légkörtanból (lényegében meteorológiából) és a repülés alapelveiből. Aerodinamikát és a repülőgépek hajtóműveinek működési elvét is megtanulták. Tanultak arról, hogyan küldjenek Morse-üzeneteket és hogyan értelmezzék az időjárás-előrejelzéseket. A Haditengerészet ugyancsak előírt nyolcvanhét órányi fizikai tréninget, és tizenhárom órányi fegyvertant, más feladatok mellett. Armstrongot a többiekkel együtt tengerészgyalogosok képezték ki, akik megtanították a repülés alapjait és tengerészgyalogosok fegyelmezték őket.

A kiképzés magában foglalt egymérföldnyi úszást a Légibázis medencéjében, és végig kellett csinálni egy sanyargató gyakorlatot is, amit „Többcélú Kényszerleszállási Kiképzőeszköz”-nek (vagy „Dilbert Mártogatójának”) neveztek. A teljesen beöltözött pilótajelöltet, akin még ejtőernyő is volt, beszíjazták egy pilótafülke makettjébe, amit síneken begurítottak egy medencébe. A jelölt feladata az volt, hogy kikösse magát a hevederekből, ledobja a kabintetőt és a süllyedő pilótafülkéből a felszínre ússzon, mielőtt kifogy a levegője. A gyakorlat során sokaknak volt szükségük segítő könnyűbúvárokra, hogy túléljék a Mártogatót, de Armstrong könnyedén teljesítette a feladatot.

Az 5-49-es osztály tizenhat hét alatt végzett 1949. június 18-án. Armstrong 3,27-es átlagot ért el a 4 osztályzatú skálán, amivel az osztály legjobb 10 százalékához tartozott.

Hat nappal azután, hogy teljesítették az elméleti kiképzést, az 5-49-es osztály a Whiting repülőtérre költözött, hogy elkezdje a valós repülési kiképzés „A” szakaszát. A Pensacola Légibázis legnagyobb kiszolgáló reptere, a Whiting egy északi és egy déli repteret foglalt magába, ami nagyjából egy mérföldnyire (kb. 1,6 km) volt egymástól, és egy-egy 1800 méter hosszú betonos pályával rendelkezett.

Armstrong oktatója Lee R. P. „Chipper” Rivers volt, „egy nagyon jó oktató, kicsit önfejű, de nagy tréfacsináló.” Az „A-fejezet” 20 felszállást tartalmazott, amelyből az A-19-es jelentette az egyedülrepülés előtti ellenőrző felszállást és az A-20 az első egyedülrepülést a North American SNJ típusú gépen, a II. világháborús időszak leghíresebb kiképző repülőgépén, amely behúzható futóművel és egy 600 lóerős csillagmotorral volt felszerelve. „Az SNJ nagy előrelépés volt nekem az Aeroncashoz és a Luscombes-hez képest” magyarázta Armstrong. Sokkal nagyobb „érzékenységével és irányíthatóságával nagyon hasonlított az F6F Hellcatre, ami a II. világháború meghatározó haditengerészeti vadászgépe volt.” Mindent egybevetve, az SNJ „ideális kiképző repülőgép” volt.

Neil első felszállása az SNJ-n 1949. július 6-án történt. A következő néhány feladat során Armstrong a hibáit javítgatta – különösképpen a leszállást. Tizenötödik felszállását augusztus 23-án végezte el egy másik oktatóval, aki „elégtelenre” osztályozta, különös tekintettel a bejöveteleire („minden alkalommal hosszúra helyezkedik”). Habár Armstrong problémái a magasság- és sebességtartással valamint a leszállás kiszámításával folytatódtak, Rivers sokkal több átlagos osztályzatot adott, mint átlag alattit. A tizennyolcadik repülés után Neilnek a „biztonságosan repülhet egyedül” minősítést adta. Egy szerdai napon, szeptember 7-én, az ellenőrző repülést követően, Armstrong végrehajtotta az első egyedülrepülését. Ezután Armstrong osztálytársai teljesítették a Haditengerészet tradícióját, levágták a nyakkendője alsó részét és Neil megajándékozta Chipper Riverst a kedvenc whiskyjével. A „B-fejezet” – a különböző eljárások – Armstrong első egyedülrepülését követő napon kezdődött. Neil tizenhét felszállást teljesített tizenkilenc nap alatt.

1949. szeptember 27-én Neil repülési vizsgabiztosa kiadta a végső jellemzését: „A növendék nyilvánvalóan mindet tud a munkájáról és a legtöbb esetben átlag feletti teljesítménnyel volt képes repülni. Az időszak vége felé annyira izgult, hogy az néha kihatással volt a teljesítményére. Javaslom a program folytatására, átlagos pilóta válhat belőle.”

A „C-fejezet” – a műrepülés – a következő héten kezdődött a közeli Corby reptéren. Armstrong „átlag felett” teljesített a kezdetektől fogva a „háton repülésben, orsózásban és bukfencben.” A „D-fejezetben” Armstrong és társai átültek a Link Trainer szimulátorra. Az 1929-ben megjelent gép szimulátorának (ami képes volt pörögni és billegni, ha nem megfelelően használták a kormányokat) botkormánya, gázkarja és oldalkormánypedáljai voltak, természetesen a szabványos navigációs műszerekkel is felszerelve.

De a valódi teszt az SNJ hátsó ülésének „dekkje” alatt következett el. A „letakart műszerek” feladat során az oktató el tudta takarni a műhorizontot és a pörgettyűs irányjelzőt. Ezen feladat során Armstrong kizárólag a megmaradt műszerek jelzéseiből kikövetkeztetett adatokra hagyatkozva dönthetett, és kifejlesztett olyan képességet is, aminek később az űr vákuumában vette hasznát a különböző űrhajókon. Armstrong a „D-fejezetben” „gyenge fordulóváltások” miatt rontott az eredményén, de a tíz D-repülés alatt csak felmutató hüvelykujjak jelezték az összteljesítményét.

A következő öt repülésén (amit november 15–18. között teljesített) következett a „D-fejezet”, a rádiónavigációs szakasz, amelyben az oktatója továbbra is Neil gyenge magasságtartására fordította a figyelmét.

A kötelező két éjszakai repülését („E-fejezet”) november 4-én, pénteken teljesítette, mindkettő „okéval” végződött. 1949 hálaadás napjára Armstrong teljesítette az alapkiképzés első öt fejezetét. Negyven felszállást végzett, 39,6 órát oktatójával a hátsó ülésben, 19,4 órát egyedülrepülve.

1950 januárjáig a Saufley reptér, egy Pensacolától északnyugatra fekvő, közforgalmon kívüli reptér, a Perdido-öböl mellett, volt a helyszíne az kötelékrepüléseknek („F-fejezet”), amit párhuzamosan hajtottak végre a légiharc-gyakorlásokkal („H-fejezet”) és a az útvonalrepülésekkel („I-fejezet”), amelyekben igen kedvező értékeléseket kapott. Bár a földi célpontok támadása és a bombavetés kihívást jelentett számára, Neil lövészete kiváló lett.

Azon a növendékek számára, akik mindezt a repülőgép-hordozós minősítéshez, teljesítették, most következett a nagy erőpróba, amely igazi haditengerészeti pilótává faragta őket. 1950. február végén Armstrong megkezdte az alapkiképzés végső szakaszát a Corry Field kiképzőbázison. A földi repülőgéphordozós leszállás gyakorlatot egy Pensacolatól huszonhárom mérföldre (kb. 37 km-re) nyugatra eső közforgalmon kívüli repülőtéren felfestett 180 méteres pályán kellett elvégezni. A hely