Szendi Gábor

Boldogtalanság és evolúció

részlet

Budapest, 2021

Copyright © Szendi Gábor, 2010
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2010
Minden jog fenntartva!

Olvasószerkesztő: Árkos Eszter
Borítóterv: Hegyi Péter
Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 9789 634 754 94 7

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Bevezető

Ez a könyv némiképp a tavaly megjelent Paleolit táplálkozás c. könyvem folytatása. Abban a nyugati táplálkozás és a civilizációs betegségek kapcsolatát vezettem le. Alternatívaként bemutattam a paleolit táplálkozást, amely az emberi szervezetnek leginkább megfelelő táplálkozási mód. a könyv hatására nagyon sokan kezdték el követni a paleolit táplálkozás elvét. Ők azok, akik megértették e régi-új gondolat nagyszerűségét és tisztaságát: „Élj úgy, hogy az evolúciós tervnek a legjobban megfelelj.”

A Boldogtalanság és evolúció a Paleolit táplálkozás betegségelméletének kiterjesztése korunk mélyen gyökerező szomorúságának megértésére. előző könyvem középpontjában a 20. század közepén megjelenő szívbetegség és szívhalálozási járvány állt. ennek kapcsán elemeztem a szívbetegség koleszterinelméletét, amely már születésekor halálra volt ítélve. A szívbetegség gyulladásos természetű betegség, amelyet elsősorban a gyorsan felszívódó szénhidrátok nagyarányú fogyasztása okoz. A szívbetegség járványával egy időben jelentkezett – csak sokkal alattomosabban – a boldogtalanság járványa, ami a háború elmúltával, a hidegháború és a szovjet típusú diktatúrák korában sokáig senkinek nem tűnt fel. A növekvő, már-már társadalmi szintű boldogtalanságra tulajdonképpen a pszichofarmakológia megszületése irányította rá a figyelmet. Felmerült, hogy a depresszió gyógyszeresen kezelhető. azonban az első antidepresszánst három évig nem is szabadalmaztatták, mert a gyártó annyira jelentéktelennek ítélte a „depressziópiacot”, hogy nem látta rentábilisnak egy esetleg hatásos gyógyszer gyártását. Mások azonban megérezték a korhangulatot, miszerint a nyugati világ a győzelem és a jólét dacára kezd egyre boldogtalanabbá válni, s megkezdődött a „depresszióipar” kora. A depresszióipar nem lehetett volna sikeres, ha az emberek nem érezték volna egyre boldogtalanabbaknak magukat. A gyógyszerhez betegek kellettek, és a betegek önként jelentkeztek, mert megtudták, hogy létezik a boldogságpirula.

Sok magyarázat született az egyre nagyobb boldogtalanságra, ám ezek általában pszichológiai természetűek voltak, joggal, hiszen a rosszkedv, a pesszimizmus és a depresszió sajátos negatív gondolkodással is jellemezhető. Azonban mégsem szolgáltak kielégítő válaszokkal, hiszen a 20. század elejéhez képest százszorosára nőtt a boldogtalanok és depressziósok aránya, pedig a 20. század második fele a nyugati demokráciákban nem rosszabb, hanem összehasonlíthatatlanul jobb életfeltételeket jelentett az emberek számára.

Kell legyen a háttérben egy olyan összefüggés, amely képes integrálni a depressziót más folyamatokkal is. Mivel a depresszió és a szívbetegség kölcsönösen együtt járó két kórkép, kell hogy legyen egy közös faktor, amely összeköti őket. ez pedig a gyulladás. Az utóbbi húsz év kutatásai bebizonyították a depresszió gyulladásos természetét, amiről csak azért nem tud a közvélemény, mert mind a gyógyszeripar, mind a pszichiátria ellenérdekelt ezekkel az eredményekkel szemben. Ők a mára hatástalannak bizonyult antidepresszánsokat szeretnék forgalmazni, és teszik is elég nagy sikerrel.

A szívbetegséget és a depressziót összekötő gyulladás sok mindent megmagyaráz, teszem azt, hogy miért is súlyosbítja egyik a másikat. Jól ismert például, miszerint egy infarktus utáni állapotban a beteg depressziója a következő infarktus legjobb előrejelzője.

Mivel a szívbetegség okát, a gyulladást a nyugati táplálkozás szénhidrátfüggősége okozza, s mivel a depresszió gyulladásos természetű megbetegedés, logikus feltevés, hogy a depresszió is szoros kapcsolatban van a táplálkozással. A könyvben hatalmas tényanyaggal bizonyítom, hogy ez a feltevés helytálló. És, őszintén szólva, nem is meglepő.

Természetesen egy kor boldogtalansága összetett jelenség. A boldogtalanság és depresszió gyulladáshipotézise azonban olyan értelmezési keret, amelyben érthetővé válik, hogyan adódnak össze a különféle hangulatrontó elemek. A közös tényező ugyanis a gyulladás. a pszichoneuroimmunológia mindenki számára ismerős már, sokan vissza is élnek vele, azt állítva, hogy a rákot egyszerűen csak egy pszichés trauma okozza. A pszichoneuroimmunológia arra a felismerésre épül, hogy az immunrendszer és az idegrendszer kölcsönös és állandó kapcsolatban állnak. A depresszió gyulladáselméletének lényege az, hogy amikor valamilyen stressz éri a szervezetet (betegség, sérülés, pszichés veszteség, társadalmi pozícióvesztés), akkor az immunrendszer gyulladásfaktorokkal, az úgynevezett citokinekkel azt üzeni az agynak, hogy „most vond ki magad egy időre a forgalomból”. Ilyenkor fáradtak vagyunk, húz minket az ágy, aluszékonyakká válunk, nincs kedvünk semmilyen aktivitáshoz. Mindez évmilliók alatt kialakult alkalmazkodó válasz. A modern boldogtalanság abból fakad, hogy a nyugati táplálkozás gyulladáskeltő, és az agy a táplálkozásból eredő gyulladásra is lehangoltsággal, fáradtsággal, szélső esetben depresszióval reagál. természetesen létezik „igazi” depresszió is, amelyet az élet nehézségei váltanak ki, ám ennek is gyulladás a közvetítőfolyamata. Azonban, ha valakinek a táplálkozásából fakadóan eleve magas a gyulladásszintje, elég egy enyhe stressz, mint utolsó csepp a pohárba, és kialakul egy komoly depresszív állapot. A különböző eredetű gyulladások ugyanis összeadódnak. Az „alapgyulladás” ellen a táplálkozás megváltoztatásával lehet leghatékonyabban védekezni. A sokféle étrend közül a paleolit táplálkozás a legjobb a gyulladás csökkentésében. de ha valaki nem is akar erre átállni, még mindig sokat tehet a szervezetszintű gyulladás lecsökkentéséért.

Régi tapasztalat ugyanis, hogy a mozgás hatásos a depresszió ellen. sokáig úgy gondolták, a mozgás egyszerűen jókedvre derít. tíz éve tudjuk, hogy izomzatunk testünk legnagyobb endokrin szerve. A működő izomzat ugyancsak citokineket, azaz gyulladásfaktorokat bocsát ki, ám ezek paradox módon nem növelik, hanem csökkentik a gyulladást.

Remélem, könyvem segít Önnek megérteni, mi zajlik testünkben. Hogyan esszük magunkat boldogtalanra, és hogyan tehetünk fontos lépéseket afelé, hogy ennek véget vessünk. Ne feledje, soha nem éltünk még jobban, bármit is gondol napi bosszankodásai során. persze hogy egyeseknek sokkal jobb, másoknak meg rosszabb. ez mindig is így volt, és így is lesz ezután is. Lesznek mindig olyanok, akiknek a napi betevő falat előteremtése is gondot okoz; ez a könyv nem nekik íródott. ez a könyv azokhoz szól, akik viszonylagos jólétük ellenére fásultak, enerváltak, fáradtak, örömtelenek. Ha nem tudjuk boldogtalanságunk valódi okát, persze keresünk és találunk ezer magyarázatot. ezek azonban nem biztos, hogy olyan súlyú problémák, amelyek elég nyomós okai lehetnének a lehangoltságnak és keserűségnek. A társadalmi szintű boldogtalanságot és pesszimizmust nem indokolja a civilizált világ helyzete, hiszen a mostani válság előtti években-évtizedekben is szenvedtek rossz hangulatuktól a civilizált világ lakói. A boldogság, az optimizmus, az élet derűs és elfogadó szemlélete természetesen sok mindenen múlik. erről már sok könyvet írtak. de a pozitív vagy éppen negatív alaphangulat, az utóbbi évtizedek kutatásainak fényében, nagyrészt az immunrendszer és az idegrendszer sajátos kommunikációján múlik.

Ha megszűnik a krónikus és alattomos szervezetszintű gyulladás, a világ egyszerre melegebbé, barátságosabbá és fényesebbé válik.

Szendi Gábor

Budapest, 2010. április 19.

I.
A depresszió szerotoninhipotézise: egy veszélyes mítosz

Egyre riasztóbb az, ahogy a pszichiátria nyomul, fennhatósága alá von és biokémiai problémaként kezel minden szomorúságot, bánatot, kiúttalanságot, veszteség felett érzett fájdalmat. Minden családi tragédiát vagy a társadalmat sokkoló erőszakos eseményt cinikusan arra használ fel, hogy a társadalom megfélemlítésével újabb pénzt, újabb hatalmat zsaroljon ki magának. Hímes szavakkal csalogatja rendelőibe a megtört, támaszt váró embereket, azt ígérvén nekik, hogy bajaik a csodapirulákkal orvosolhatók. És aki bajban van, mert elvették a lakását, elhagyta szerelme, meghalt a gyermeke, elbocsátották állásából, vagy szimplán csak boldogtalan, hogyisne reménykedne abban, hogy a csodapirula, amiről a médián keresztül már annyi jót hallott, majd megoldja minden gondját. A pszichiátria azzal riogatja a világot, hogy 2020-ra a depresszió lesz a világ legnagyobb problémája, és mint valami középkori alkimista, azt ígéri, nála van a bölcsek köve.

A világ már többször szembesült azzal – bár még mindig nem akarja elhinni –, hogy a pszichiátria semmi más, mint az egyén felett orvosi kezelés címén társadalmi kontrollt gyakorló intézmény. Gyógyszereivel senkit meg nem gyógyít, betegségelmélete a középkori orvoslás színvonalát idézi.

A pszichiátria és a gyógyszeripar összefonódása torzszülöttet eredményezett, amely a tudományos látszatkeltéssel és a propagandával hatékonynak állítva be magát, parazitaként szívja a társadalom vérét.

Az antidepresszánsok a világ legtöbbet eladott és a világ leghatástalanabb gyógyszerei. Ha valaki józan ésszel belegondol abba, hogy ha ezek a gyógyszerek valóban olyan hatásosak, mint amilyennek beállítják őket, akkor miért nő mégis (a pszichiátria szerint!) egyre a depressziósok száma? Világos, hogy itt egymásnak ellentmondó állítások hangzanak el. Amikor az antibiotikumokat felfedezték, a korábbi halálozási statisztikák teljesen megváltoztak. Annak előtte az első tíz helyet a fertőző betegségekből bekövetkezett halálozás foglalta el, ma pedig ezek egészen hátul kullognak. Amikor valamely betegségre egy valóban hatékony gyógyszer megjelenik, az a betegség visszaszorul, nem pedig exponenciálisan terjed – amint ezt az antidepresszánsok esetében láthatjuk:1

Az USA-ban 2009-ben a legtöbb bevételt hozó gyógyszerek közt az antidepresszánsok a 4. Helyet foglalták el 10 milliárd dollárral. Ez egy hellyel való előrelépés volt a 2008-as 5. Helyhez képest.

Magyarországon az antidepresszánsok éves forgalma 10-20 milliárd forint. Félrekezelt emberek százezrei hiszik még ma is, hogy sorsuk az elkerülhetetlen szenvedés, hiszen már a csodapirula sem segített rajtuk. Sőt! a gyógyszerek mellékhatásai általában rontanak az emberek állapotán. Vannak, akik öngyilkosságot követnek el miattuk, másoknak a szexuális életét dúlják fel, megint mások gyomorvérzést vagy infarktust kapnak, cukorbetegekké válnak, sérült gyermekeik születnek, érzelmileg eltompulnak stb. S mindez a gyógyulás reményében történik.

Az alábbiakban érveket mutatok be, amelyek bizonyítják, hogy a depresszióipar alaptétele, miszerint a depressziót a szerotonin hiánya okozná, csupán egy blöff.

A puding próbája az evés

Az alkimisták évszázadokon keresztül keresték a bölcsek kövét, a feltalálók a perpetuum mobilét, a matematikusok a kör négyszögesítését, s az ufókutatók az űrlények nyomait. Elvileg semmi sincs kizárva, elhisszük majd, ha látjuk.

Nos, így vagyunk a depresszió szerotoninhipotézisével is, mely szerint az emberek akkor lesznek depressziósak, ha agyukban lecsökken a szerotoninszint. Majd elhisszük, ha bebizonyítja valaki. Janathan Leo és Jeffrey Lacasse levélben keresték meg azokat a pszichiátereket, akik a médiában a szerotoninhipotézist bizonyított tényként taglalták, és kérték őket, juttassák el hozzájuk a szerotoninhipotézist bizonyító cikkeket.2 Akik válaszoltak, azok a témához csak érintőlegesen kapcsolódó tanulmányokat küldtek, vagy olyat, amely maga is bizonyítás nélkül állította, hogy a szerotoninhipotézis igazolt. A szerotonin az agysejtek közti kommunikációt szolgáló úgynevezett transzmitterek, azaz ingerületátvivő molekulák egyike. Mert körülbelül van még 2000 fajta transzmitter, amelyek az agyban nyüzsögnek. A pszichiátriának a mai napig nem sikerült bizonyítani, hogy

a) a gyógyszerekkel, azaz az antidepresszánsokkal megnövelt szerotoninszint megszünteti a depressziót,

b) és hogy az agyban lecsökkenő szerotoninszint valóban mindenkiben depressziót vált ki.

Kedves olvasóm talán most elcsodálkozik, mert eddig azt hitte, ezek mára már bizonyított tudományos tények. Különben miért hangoztatná ezt minden pszichiáter evidenciaként betegeinek? Ezek az állítások csak annyira bizonyítottak, mint hogy a krokodil könnyeket hullajt, miközben áldozatát falja, vagy hogy a vasgolyó előbb esik le a földre, mint a fagolyó. Ezek az állítások mindig is hiedelmek voltak, de évszázadokig úgy tekintettek rájuk, mint tudományos evidenciákra. A krokodil nem hullajt könnyeket, a vasgolyó a fagolyóval egy időben érkezik a földre, és a szerotoninnak kevés köze van a depresszióhoz. Valójában a szerotoninhipotézisnek nem létezik bizonyítása, csupán mindenki tényként beszél róla. Minden kornak megvannak a tudományosnak tűnő hiedelmei. A pszichiátria egész története során szívósan küzdött azért, hogy tudománynak tekintsék, és mindig megalapozatlan hiedelmekre építette teóriáit. Ezt már több helyütt kifejtettem, nem akarom ismételni önmagamat.3 A pszichiátria történetében ismétlődő szcéna, hogy kitalálnak valami újabb „terápiás” módszert, és azt állítják, hogy „na, most már ez tényleg tudományos”. A legújabb teória, a depresszió szerotoninelmélete, semmivel nem tudományosabb, mint a korábbiak. Tudománytörténeti szempontból egyszerűen az történt, hogy az agyműködés magyarázatára új paradigma született. Ma transzmitterek és receptorok összjátékaként képzeljük el az agyműködést, és a pszichiátria az új paradigmában csak újrafogalmazta azt a tételét, hogy a lelki jelenségek pusztán biológiai folyamatok. Ezt természetesen minden materialista alapon gondolkodó elfogadja, csak nem olyan primitív modellben képzeli el, hogy a bonyolult érzelmi-hangulati folyamatokat egyetlen transzmitter szabályozná. Aki kicsit is jártas a tudományos gondolkodásban, tudja, hogy itt képtelen aránytévesztésről van szó. A mai pszichiátria ott tart, mint az orvoslás a középkorban, amikor bolygók mozgásával magyarázták a betegségeket. Az agyműködés van olyan bonyolult a mai tudomány számára, mint a test működése volt a középkorban. A pszichiátria mást sem tesz, mint tapasztalati alapon próbálgat az agyműködést durván befolyásoló módszereket, és ami beválni látszik, abból kreál egy betegségelméletet. Így volt már „kizökkentő” vagy „összezavaró” teória, amelynek eszköze a majdnem vízbe fojtás, az ájulásig forgatás, maláriafertőzés, azután jött a „kikapcsolás és újraindítás” felfogása, amelynek eszköze az inzulinkóma, azután az „epilepszia kizárja a pszichózist” korszaka következett, amikor kámforral, kardiazollal, elektromos árammal súlyos agykárosodást és csonttöréseket okozó epilepsziás rohamokat váltottak ki, majd divatba jött a lobotómia mint a téveszméktől, kényszerektől, szorongástól való megszabadulás műtéti eljárása, s most van a kémiai egyensúly felborulásának primitív elmélete.4 egyik teóriát sem sikerült igazolni, mert ezek túlságosan is alacsonyrendűek az agy bonyolultságához képest, olyanok, mintha valaki vésővel és kalapáccsal akarná kutatni a maghasadás jelenségét. A pszichiátriai kezelések eredményességének egyetlen kritériuma van: csendesedjen el a beteg. Ebből a szempontból minden korábbi eljárás hatékony volt, és mivel az antidepresszánsok sok embert érzelemmentes zombivá alakítanak, az új elmélet is igazoltnak tűnik.

Sajnálatos fordulat volt a 20. század derekán, hogy a gyógyszeripar lassan kivásárolta a pszichiátriát, és egyfajta kereskedővé silányította. A korábbi pszichiátriai eljárások mögött csak tekintélytisztelet és kétségbeesett „gyógyítási” igyekezet állt, ma pedig hatalmas tőkeérdekek garantálják, hogy a szerotonin mítoszát, akár infúzióra kötve is, de a végtelenségig életben tartsák. A 60-as évektől beköszöntött gyógyszerkorszakra jellemző, hogy a pszichiátriai elméleteket a gyógyszeripar marketingosztályain írják, s a biológiai pszichiátria tudományként adja elő a gondosan elkészített promóciós anyagot. Az antipszichiátriai mozgalom, illetve a tudományos kritika persze mögé lát a kulisszáknak, de ez a gyógyszeripart és a pszichiátriát nem nagyon zavarja, mert a propaganda minden kétkedő hangnál harsányabb. Ezt bizonyítja, hogy az antidepresszánsok a világ egyik legtöbbet eladott gyógyszerei közé tartoznak, pedig hatásosságukat a kezdetektől kételyek és viták veszik körül. S e kételyek mára már bizonyossággá váltak.

Ahol a mítosz született

Már csak a történetiség miatt is, kezdjük először a gyógyszerekkel. A depresszió szerotoninhipotézise tulajdonképpen a feltételezett gyógyszerhatásból született. Márpedig ha – mint az alábbiakban bebizonyítom – nincs is gyógyszerhatás, azaz az antidepresszánsok nem gyógyítják a depressziót, akkor téves a szerotoninelmélet is. Téves kiindulási alapból nem lehet helyes következtetésre jutni.

Az első ősantidepresszánsok, azaz az úgynevezett triciklikus antidepresszánsok a 60-as években kerültek piacra, s – amint az minden pszichiátriai „gyógymóddal” lenni szokott – egyre szélesebb körben kezdték azokat alkalmazni. Az első triciklikus antidepresszánst úgy fedezték fel, hogy súlyos biológiai, más néven endogén depresszióban szenvedőknek adták be, s a betegek állapotában javulás mutatkozott. Hogy milyen mérvű volt ez a javulás, azt ma már nem tudjuk, a pionír kor mitologikus ködén át nehéz utólag megítélni. A kor eufóriája és rajongása is kellett ahhoz, hogy az akkori eredményeket fantasztikusnak lássák, hiszen ma a pszichiátria egyáltalán nem tudja megismételni a csodát. A dolog kicsit hasonlít ahhoz, ahogyan Mesmer1 a maga korában hihetetlen gyógyulásokat idézett elő, a mellráktól kezdve a bénulásig mindenfélét gyógyított. Ma hipnózissal jó esetben el lehet mulasztani az allergiát, de nem a mellrákot. A dolog nyitja a placebohatás gyengülése. Ahogy mindennapivá válik egy korábban misztikus rajongással körülvett gyógymód, úgy csökken a hatóereje. Mondhatni, kiderül, mire képes valójában. Hogy mennyire hat egy gyógyszer gyógyító hatására a korhangulat vagy egy adott kultúra sajátos gondolkodása, azt a placebokutatás remekül illusztrálja. A gyomor- és nyombélfekély eléggé véres és kézzelfogható elváltozás ahhoz, hogy ne gondoljuk azt, pusztán a gyógyulásba vetett hitre elmúlik. Mégis így van. Száztizenhét, endoszkóposan igazolt fekélybeteg 35,5%-a placebóra meggyógyult és éveken át követve is egészséges maradt. Még érdekesebb, hogy Brazíliában a betegeknek csak a 7%-a reagált a placebóra, Németországban pedig 59%! Hogy mit tesz a sajátos nemzeti lelkület? Dániában és Hollandiában a placebóra csak a betegek 22%-a gyógyult.5 Hasonló a helyzet több száz, a szakirodalomban ismertté vált rákból való spontán gyógyulás történetével kapcsolatban. Ahány esetet végigolvastam, mindegyikre igaz volt, hogy a diagnosztikai céllal végzett szövetmintavétel hatására végstádiumú betegek egyszer csak meggyógyultak,6 mert azt hitték, hogy a diagnosztikus eljárás gyógyító célzatú műtét volt. Ha a kezelhetetlen rák felszívódhat, csak mert tűvel szövetmintát vettek belőle, akkor a depresszió is könnyedén elmúlhat a „csodapirulától”. Különösen a kezdeti időkben, amikor még a tudomány csodájának számítottak az antidepresszánsok.

Van tehát elég okunk gyanakodni már a kezdeti sikerekben is, pláne hogy tudjuk, az antidepresszánsok ma már gyakorlatilag hatástalanok.

Az új típusú gyógyszereket, amelyeket szelektív szerotoninvisszavétel-gátlóknak (angolul SSRI) neveznek, arra alapozva fejlesztették ki, hogy az ősantidepresszánsok hatásosságát szerotoninszint-emelő hatásukkal magyarázták. Persze emeltek meg csökkentettek ezek sok mindent, éppen ezért elég veszélyes gyógyszerek is voltak. A kérdés úgy hangzott, ha ezek a szerek egyáltalán hatnak, akkor a gyógyszer által kiváltott megannyi agyi változás közül melyik felelős a gyógyulásért? Kezdetben sokféle elképzelés volt, de aztán a gyógyszerkutatók meglehetősen bizonytalan adatokra alapozva a szerotoninra fogadtak mint befutóra, és így lett nekünk szerotoninelméletünk és egy rakás SSRI-unk. Mint utólag kiderült, a pszichiátriában a befutóra való fogadás nem olyan kockázatos, mint a lóversenyen, mert utóbbinál azért múlik valami a lovon és a zsokén is, előbbinél azonban a gyógyszeripar gondoskodik arról, hogy az nyerjen, akire fogadtak. Ha a dopaminra fogadtak volna, akkor az nyert volna. Ha a noradrenalinra, akkor meg az. Ezek ugyanolyan transzmitterek, mint a szerotonin. És lám, mára már vannak is a noradrenalin és a dopamin visszavételét gátló antidepresszánsok, jelezve, hogy titkon a gyógyszeripar is tudja azt, amit most elmondtam. Mivel ők tudják a legjobban, hogy a szerotoninhipotézis nem működik, keresik az „igazit”. De áttörés nincs, ami azt jelzi, hogy a kémiai egyensúlyzavar teóriájával van az alapbaj.

Az ősantidepresszánsok hatástalansága

Jitschak Storosum és munkatársai 2001-ben az 1979–1991 közt lefolytatott 32 placebokontrollos triciklikus antidepresszáns-vizsgálatot elemzett újra.7 A placebokontroll azt jelenti, hogy a betegek fele triciklikus szert kapott, másik fele „hatástalan” placebót. A vizsgálatokból huszonkettő, azaz 69% nem igazolta a triciklikus antidepresszánsok hatásosságát, azaz a vizsgálatok majd 70%-ában az ősantidepresszánsok nem teljesítettek jobban, mint a placebo. Ha bármilyen kísérletben 100 próbából hatvankilencszer cáfolódik egy feltevés, akkor minden épeszű kutató elveti azt, nem? Ha azonban a kutatónak nagy anyagi érdeke fűződik hozzá, hogy azt állítsa, a 31% „siker” bizonyítja a gyógyszer hatásosságát, akkor már csak propaganda kérdése, hogy ezt az emberek el is higgyék. A legegyszerűbb csak a 31%-ról beszámolni nekik. Képzeljük el, hogy a lóversenyen elsőnek fut be a célba Overdose, ám nagy tőkeérdekeltség áll amögött, hogy Brigantit hozzák ki győztesnek. Elég elhallgattatni a szemtanúkat és a médiában reggeltől estig Briganti győzelméről beszélni. Így megy ez a gyógyszeriparban és a pszichiátriában is. A sikertelen vizsgálatokat nem közlik, a „sikereseket” pedig eltúlozva ünneplik. Kell is a fanfározás, hisz még a „sikeres” vizsgálatokban is a depressziópontszám átlagosan csak 2,8 ponttal volt alacsonyabb, mint a placebocsoportban.

Itt egy pillanatra érdemes kitérőt tennünk, hogy a későbbieket jobban megérthessük. Az ilyen vizsgálatokban a depressziót a Hamilton-féle depressziós skálával mérik. Ezt a beteg válaszai alapján az orvos tölti ki. Ezen a kérdőíven a létező legnagyobb elérhető pontszám 51. A vizsgálatba belépő betegeknél megmérik a depresszió súlyosságát, aztán lezavarják a vizsgálatot, és általában 6 hét után újra megmérik a depresszió mértékét.

Nos, mit is jelent az a 2,8 pont fölény a placebóval szemben? Valójában semmit. Angliában a NICE (National Institute for Clinical Excellence) szabja meg a pszichiátriai kezelési irányelveket, s a szervezet álláspontja szerint akkor beszélhetünk egyáltalán antidepresszáns-hatásosságról, ha minimum 3 ponttal jobb eredményt mutat a szer a placebóval szemben.8 A 3 pontnyi javulás sem valami nagy durranás, pláne ha nem is a tényleges gyógyszerhatásból, hanem valami másból fakad.

De mi másból is fakadhatna? Megmondom, de ehhez némi agytornát kell végeznünk. Bemutatom Önöknek az aktív placebo fogalmát. Az aktív placebo olyan mellékhatásokkal rendelkezik, mint a vizsgált gyógyszer, csak éppen nem hat a vizsgált betegségre. Az aktív placebo olyan a gyógyszeriparnak, mint ördögnek a szenteltvíz. Az antidepresszáns-hatás egyik titka ugyanis a mellékhatás. A vizsgálatokban a betegek 80-90%-a a mellékhatásokból rájön, hogy ő nem hatástalan placebót, hanem aktívan ható gyógyszert kap, és ez felfokozza a tabletta hatását. A placebo ugyanis szőlőcukor szokott lenni, és ez nem okoz semmiféle tünetet, szemben az antidepresszánsokkal, amelyek elég komoly mellékhatásokkal szokták felhívni magukra a figyelmet. Ha a vizsgálatba önként jelentkezett, gyógyulni vágyó beteg a mellékhatásokból rájön, hogy ő valódi gyógyszert kapott, akkor ettől egy extra placebohatás jelentkezik, mert felfokozódik a kezeléssel szembeni pozitív elvárása. A placebokontrollos vizsgálatok lényege, hogy minden tablettának van placebohatása, ezért az aktív gyógyszertől azt várjuk, hogy sokkal jobban hasson, mint a placebo. Az adott gyógyszernek van tehát egy placebohatása, és jó esetben van egy valódi hatása. Például ha egy fájdalomcsillapítót veszek be, akkor egyben arra is mérget vehetek, hogy a hatás 50-60%-a abból a tudásomból származik, hogy fájdalomcsillapítót vettem be, de a fájdalom csökkenéséért 40-50%-ban mégiscsak a gyógyszer a felelős.9

A placebo hatásáról tudjuk, hogy a körülmények befolyásolhatják: ha naponta nem egyszer, hanem kétszer adják be a tablettát, akkor hatásosabb.10 Ha injekcióban adják, akkor is hatásosabb. A kék színű altató hatásosabb, mint a sárga színű, ugyanolyan altatót tartalmazó tabletta.11 Ha a nyugtató piros, kevésbé hat, mintha zöld vagy kék színű.12

Ha a placebónak mellékhatása van, nagyobb a gyógyszerhatás. Roger Greenberg és munkatársai 1994-ben a Prozac-vizsgálatok elemzésével igazolták, hogy a betegek annak arányában javultak, milyen erős mellékhatásokat tapasztaltak2 a Prozac szedése alatt.13 A mellékhatás tehát ugyanúgy placebohatást fokozó tényező.

Ha egy vizsgálatban aktív placebót alkalmaznak, mindenki azt hiszi, hogy aktív gyógyszert kapott, így a kezeléssel szembeni elvárás mindkét vizsgálati csoportban azonos lesz. Ha volna igazi gyógyszerhatás, akkor az még az aktív placebónál is nagyobb hatást produkálna. De ha csak a gyógyszer mellékhatásai miatt nagyobb a gyógyszer hatása, akkor aktív placebóval összehasonlítva nem lesz különbség gyógyszer és aktív placebo között. Napjainkig mindössze 9 aktív placebót alkalmazó vizsgálat történt, mind a triciklikusokat vizsgálta, és a 9-ből 7 teljesen sikertelennek bizonyult.14 ez több mint 70%-os kudarc! Mivel a triciklikusoknak igen komoly mellékhatásaik vannak, de amúgy hatástalanok, a mellékhatásokat kiváltó aktív placebóval való összehasonlításban már alig bizonyultak hatásosnak.

Röviden: a szerotoninhipotézist olyan gyógyszerek vélt hatásmechanizmusából következtették ki, amelyek valójában hatástalanok voltak. Ezek után mit is várhatunk egy nem létező hatásmechanizmusra kifejlesztett gyógyszercsaládtól, az SSRI-októl?

Az SSRI-ok hatástalansága

Az SSRI-ok 1989-ben jelentek meg a piacon, a Prozac volt az első közöttük. Mivel Peter Kramer írt egy könyvet, amelyben azt állította, hogy a Prozactól mindenki energikusabb, barátságosabb és közvetlenebb lesz, a Prozacnak óriási sikere volt.15 Nemcsak depressziósok szedték, hanem azok is, akik a kíméletlen multik világában eladhatóbb személyiséget szerettek volna. A könyv címe az volt: Listening to Prozac! (Hallgassunk a Prozacra!)

Az SSRI-okat nagy médiaováció kísérte, a kórust a pszichiátria vezényelte, a zenét a gyógyszeripar szerezte. Javában folyt az ünneplés, amikor 1998-ban a placebokutató pszichológiaprofesszor, Irving Kirsch, és kollégája, Guy Sapirstein statisztikus a divatos antidepresszánsokról a Listening to Prozac, but hearing placebo (Figyelve a Prozacra, a placebót halljuk) címmel metaanalízist3 jelentettek meg, amelyben az SSRI-ok hatástalanságát mutatták ki.16 Kirsch és Sapirstein nem kevesebb mint 1500 vizsgálatot böngészett át, míg ki tudtak válogatni 19-et, amelyek megfeleltek a tudományos vizsgálat kritériumainak. Hogy lehet az, hogy az antidepresszáns-vizsgálatoknak mindössze 1,2%-a felel meg csupán a tudományos vizsgálatok kritériumainak? Úgy, hogy a gyógyszeripar nem abból a célból folytat le ilyen vizsgálatokat, hogy ellenőrizze, hanem hogy bizonyítsa antidepresszánsai hatásosságát. Mi a különbség? A tudományban nincs különbség, hisz a tudományban az ellenőrzés és a bizonyítás gyakorlatilag ugyanaz. Ha azt állítom, hogy Briganti futott be elsőnek, akkor ezt könnyű igazolni: versenyeztessük megint Brigantit és Overdose-t, és ha Briganti fut be megint elsőnek, akkor ellenőriztük, és egyben igazoltuk Briganti elsőbbségét. A gyógyszeripar eljárása kicsit más. Ő azt állítja, hogy Briganti az első, és ha valaki kételkedne ebben, akkor újabb és újabb versenyeket rendeznek, ahol egyedül csak Briganti indul, és érdekes mód mindig elsőnek fog be-érkezni a célba. Ha mégis indítana valódi versenyt Overdose és Briganti közt, akkor annak eredményét csak akkor tenné közzé, ha véletlenségből Briganti nyerne. Az antidepresszáns-vizsgálatok többsége azt a célt szolgálja, hogy illusztrálni lehessen velük az antidepresszánsok elsöprő hatásosságát. Magyarán propagandacélokból végzik ezeket a vizsgálatokat. Mint ahogyan Michael Thase, a nem éppen gyógyszerellenességéről ismert vezető pszichiáter önkritikusan megfogalmazta:

„Súlyos módszertani és elemzési hibák ássák alá a mai klinikai antidepresszáns-vizsgálatok hatásosságát. Röviden, a vizsgálatok gyengék, mert túl kevés figyelmet szentelnek a mérések hitelességének, gyakran túl széles depressziófogalmat használnak (vagyis a vizsgálót azért fizetik, hogy bevegyen valakit, és nem azért, hogy kizárjon), ráadásul az elemzés elavult módszerekkel történik… A problémák állandósultak, döntően azért, mert ezek az eljárások elégségesek a gyártók elsődleges céljának elérésére: az FDA4 törzskönyvezze a gyógyszert.”17

Kirschéknek tehát kemény munkával sikerült 19 olyan vizsgálatot találniuk, ahol volt placebokontroll is, és közöltek minden elemzéshez szükséges adatot. Eredményük a gyógyszeripar számára lesújtó volt. Ne feledjük, ezek olyan vizsgálatok, amelyek a gyógyszeripar szerint igazolni hivatottak az antidepresszánsok fantasztikus hatékonyságát. Kirschék eredménye szerint az antidepresszánsok hatásának 100%-ából 75%-ot a placebohatás tett ki. Vagyis a betegek alig nyertek valamit azzal, ha valódi gyógyszert szedtek placebo helyett. De hallga csak, mi lesz még itt! Kirschék felfigyeltek egy másik sajátosságra is, nevezetesen hogy a gyógyszerhatás nagysága minden vizsgálatban a placebohatás függvénye volt. Még az általános iskolából ismerős lehet az alábbi – lineárisnak nevezett – függvénytípus, amelyen az látszik, hogy a placebo hatás ismeretében mindig ki lehet számítani a gyógyszerhatást:

A valódi gyógyszerhatásnak függetlennek kéne lennie a placebohatástól! az ábrán a folytonos vonal Kirschék eredményét mutatja: ahogy csökken a placebohatás, úgy csökken a gyógyszerhatás. Ha nulla volna a placebohatás, nulla lenne a gyógyszerhatás is. A szaggatott vonalat én rajzoltam be: ha a placebohatás nulla volna, akkor is maradna még gyógyszerhatás (esetünkben a „2”-es adja meg a gyógyszerhatás mértékét). Ezt a jelenséget, miszerint az antidepresszáns gyógyszerhatása valójában a placebohatás függvénye, nem csak Kirschék figyelték meg – igaz ez gyakorlatilag az összes antidepresszáns-vizsgálatra.

Timothy Walsh és munkatársai 2002-ben 1981 és 2000 közt lefolytatott 75 klinikai próba eredményét elemezték, és kimutatták, hogy mind a placeboválasz, mind az aktív gyógyszerre adott válasz mértéke az évek során lineárisan növekszik.18 A placebo- és a gyógyszerhatás közti különbség pedig állandó maradt. Gondoljunk csak bele! Miért is növekszik évről évre az antidepresszáns-vizsgálatokban a placebohatás mértéke? Mert a gyógyszeripar és a pszichiátria a médián keresztül évtizedek óta mossa az emberek agyát.

A gyógyszerválasz együtt növekszik a placeboválasszal a vizsgálati évek függvényében – mind a triciklikus (TCA), mind a szelektív szerotoninvisszavétel-gátlóknál (SSRI) 19

Tudjuk, hogy még a citrompótló tablettának is van placebohatása, ha gyógyszerként adjuk be. A placebohatást úgy szokás kiszámolni, hogy a placebót kapó csoport javulását kivonják az antidepresszáns-csoport javulásából. A különbség az aktív hatóanyagnak tulajdonítható. A kérdés ezek után persze az, hogy az aktív hatóanyagnak mely tulajdonságai okozzák a placebóval szembeni fölényt. A mellékhatásai miatt fellépő fokozott pozitív elvárás, avagy valódi gyógyszerhatás? Mint láttuk a triciklikus szereknél, a 25% fölényért a mellékhatások keltette felfokozott pozitív elvárás volt a felelős. Vajon, ha aktív placebóval hasonlítanánk össze az SSRI-okat, mi lenne az eredmény? Lehet, hogy a két csoport különbsége nulla lenne?

Ez, mint láttuk, a triciklikus ősantidepresszánsok esetében egyértelműen bizonyítható volt.

A 19 vizsgálatban szerencsére voltak aktív placebocsoportok is, azaz bizonyos számú beteg mellékhatásokkal rendelkező, de depresszióban hatástalan tablettákat kapott, amelyek ugyanúgy szájszárazságot, émelygést, fejfájást okoztak. Kiderült, hogy ezek a hatástalan szerek is 25%-kal gyógyították jobban a depressziót, akárcsak az állítólag hatásos antidepresszánsok! Magyarán, ha egy kellően kellemetlen mellékhatásokkal rendelkező vegyületet antidepresszánsként adnak be, akkor az is úgy teljesít, mintha antidepresszáns volna. Ebből viszont az következik, hogy az antidepresszánsok aktív placebók! a 25%-os „gyógyszerfölény” tehát nem más, mint a placebo és az aktív placebo közti hatáskülönbség.

Az igazi hatásvizsgálat természetesen az volna, ha sikerülne teljesen kiküszöbölni a placebojelenséget.

De hogyan is lehetne ezt elérni, hisz vagy beadjuk azt a valamit, vagy nem. És ha a beteg tudtával történik a gyógyszerbevitel, máris megjelenik a placebohatás. Fabrizio Benedetti és munkatársai kieszeltek azonban egy roppant egyszerű módszert a rejtett adagolásra. Amúgy is infúzióra kötött betegeknél az infúzióba a beteg tudta nélkül kevertek gyógyszert, vagy vonták meg tőle, így a valódi gyógyszerhatást lehetett mérni. Meglepő módon például a Seduxen rejtett adagolása nem csökkentette a szorongást,20 sőt kicsit növelte. A módszer persze kísérleti jellegű, a gyógyszeripar különben sem fog belemenni olyan vizsgálatokba, amelyek kétséget kizáróan kimutatnák, van-e objektív gyógyszerhatás. Ők ugyanis az antidepresszánsok esetében tudják, hogy nincs. Minek ezt még mindenki számára érthető módon bizonyítani is?

A másik szóba jöhető módszer, hogy agyi képalkotó eljárással kezelés előtt és után lefényképezik a depressziósok agyát, majd összevetik a felvételeket, van-e eltérés a placebóra és az antidepresszánsra gyógyult betegek agyműködése között. Ha az antidepresszáns és a placebo hatása lényegében azonos, akkor az agyi változásoknak is lényegében azonosnak kell lennie. Helen Mayberg és kollégái 2002-ben a Prozacot hasonlították össze placebóval, és mind a placebóra, mind a Prozacra gyógyuló betegek lényegében ugyanazokat a változásokat mutatták. Megrendelőjük természetesen nem ezt várta.21 Tomas Furmark és munkatársai ugyanezt szociális fóbiában mutatták ki: eredményük szerint a placebo és az aktív szer okozta agyi változások megkülönböztethetetlenek.22

Tehát az antidepresszánsok valójában mellékhatással bíró, aktív placebók.

Eszerint nincs is értelme törekedni arra, hogy mellékhatásmentes antidepresszánst állítsanak elő, hiszen az SSRI-ok titka éppen a mellékhatásukban rejlik.

Mint említettem, Greenberg és munkatársai 1994-ben a Prozac kapcsán pont ezt mutatták ki. Ha nincs mellékhatás, nincs gyógyulás sem.23 A pszichiáterek gyakori fogása, hogy amikor a beteg felhívja őket telefonon, hogy már az első tabletta bevételétől nagyon rosszul van, akkor azt szokták mondani, hogy ez bizonyítja a hatást, csak tartsanak ki, és majd „hatni” kezd a gyógyszer. Ha a beteg kibírja a kezdeti rosszulléteket és szervezete megszokja a szert, utána valóban javulást tapasztal – de csak addig, amíg a placebohatás tart. Ez a kezdeti pozitív hatás olyan emlékezetes szokott lenni, hogy sok millió ember évek, évtizedek óta szedi ezeket a szereket abban a hiszemben, hogy sokkal „betegebb lenne”, ha nem szedné. S mivel minden elhagyási próbálkozás valóban rosszabbodást vált ki, de csak a megvonási tünetek miatt (ezt szokták a pszichiáterek a „betegség kiújulásának” tekinteni), ezért ez csak megerősíti a beteget is, pszichiáterét is abban, hogy „még mindig szedni kell”.

A vizsgálat persze jól felborzolta a gyógyszeripar idegeit, de kár volt izgulni, az egész csak belső szakmai vita maradt. A pszichiátria továbbra is egyre nagyobb sikerrel adta el az SSRI-kat, a gyógyszerhatóságok lefizetett embereit sem hatotta meg Kirschék elemzése. A gyógyszeriparban pedig nem feltétlen azért szoktak egy gyógyszert gyártani, mert az tényleg hatásos, hanem azért, mert el lehet adni. Ha minden hatástalan vagy éppen életveszélyes gyógyszert visszavonnának, a gyógyszeripar csődbe menne. A két legsikeresebb gyógyszercsalád ugyanis a koleszterinszint-csökkentők és az antidepresszánsok – mindkettő a 20. század nagy tévedése.

Mindenesetre, mintha mi sem történt volna, az antidepresszánsok sikere továbbra is töretlen maradt. El tudom képzelni, mit érezhetett Kirsch, mert ugyanígy jártam, amikor Depresszióipar című esszém 2004-ben megjelent a Mozgó Világban24 – és hatására semmi sem történt. A média egy hétig foglalkozott vele, azután visszatért az antidepresszánsok dicsőítéséhez. Kirsch lelkének vigasz lehetett, hogy sokan mellette álltak. Thomas Moore, a közegészségügy professzora levelet írt neki, amelyben felhívta figyelmét arra, hogy a cégek sok antidepresszáns-vizsgálatot negatív eredményük miatt nem publikálnak, ám ezek az amerikai információszabadság-törvények alapján a gyógyszerhatóságtól kikérhetők. Lassan ismét összeállt egy csapat, és nekiláttak az anyaggyűjtésnek. Kiderült, hogy még az FDA-nak sincs meg minden vizsgálat, ezeket különféle módszerekkel kellett levadászniuk. Csak megjegyzem, hogy egy gyógyszervizsgálatot törvénytelen eldugni, az nem magántulajdon – közérdek, hogy annak eredményeit mindenki megismerhesse.

Irving Kirsch tehát másodszor is nekifutott. Második nagy elemzésének The emperor’s new drugs (a császár új gyógyszerei) volt a címe.25 Most munkatársaival a gyógyszercégek által az amerikai gyógyszerhatósághoz (FDA) benyújtott 47 antidepresszáns hatásvizsgálatait elemezte. Ezekben a Prozacot (fluoxetin), Seroxatot (paroxetin), Zoloftot (sertralin), Sfectint (velaxin), Seropramot (citalopram) és a Serzone-t (nefazodon) vizsgálták. A 47 vizsgálatból 25-ben nyugtatókat és altatókat is adtak a betegeknek, ami teljesen elfogadhatatlan, hiszen honnan lehetne tudni, miből ered akkor az „antidepresszáns”-hatás. Ezzel együtt 47-ből 30-ban az antidepresszánsok a placebóval azonos hatásúnak bizonyultak. A 47 vizsgálatot átlagolva, a gyógyszerek mindössze 18%-kal voltak jobbak, mint a placebo. Ez a „hatás” az említett Hamilton-féle skálával mérve, 1,8 pont fölényhez vezetett. Mint idéztem, a NICE megállapítása szerint 3 pontnál kisebb különbség antidepresszáns és placebo közt az antidepresszáns hatástalanságát jelenti.

Kirschék még egy érdekes dolgot kimutattak. A pszichiáterek azt gondolják, hogy a nagyobb dózisban adott antidepresszáns hatásosabb: amikor nem hat a gyógyszer, emelni szokták az adagot. Kiderült, hogy az antidepresszáns hatása nem függ a dózis nagyságától, vagyis a pszichiáterek hiedelmek alapján írják fel a hatástalan gyógyszert, és amikor nem hat, akkor ugyancsak hiedelmeikre hagyatkozva növelik az adagot. Így halt meg 1799-ben George Washington is. Amikor tüdőbetegsége rosszabbodása miatt először eret vágtak rajta, nem javult, ezért újra és újra eret vágtak rajta, míg végül belehalt a vérveszteségekbe. Persze van, amikor a gyógyszeradag növelése valóban fokozza a hatást. Ilyenkor két dolog történhet. Vagy fokozódnak a mellékhatások – márpedig a javulás az észlelt mellékhatásokkal arányos, vagy a beteg úgy véli, az emelt dózisnak már hatnia kell, és ez fokozza a placebohatást. Otto Benkert és kollégái 1997-ben az antidepresszánsra nem gyógyuló betegeknek azt mondták, mostantól emelt dózisban kapják a gyógyszert. Ennek hatására a betegek 72%-a jelentősen javult. Csakhogy azok is javultak, akiknek valójában csak füllentették, hogy emelnek, de nem változtattak a gyógyszeradagon.26

Kirschék elemzését sok kommentár követte, s Kirsch meglepődve tapasztalta, hogy a szakemberek egyetértenek vele.27 Vagyis csak ő hitte naivan azt, hogy valami újat fedezett fel. Amint azt egy antidepresszánsokkal hivatalból foglalkozó kutatócsoport is írta, Kirsch felismeréseit mindig is a „gyógyszeripar piszkos kis titkaként” kezelték.28 Vagyis tudta a gyógyszeripar, tudta a gyógyszerhatóság és tudta a pszichiátria vezetése is. Csak erről nem illett beszélni, és Kirsch ezt az illemszabályt szegte meg. Vagyis Kirschék elemzésének címe tökéletesen eltalált utalás volt Andersen méltán népszerű meséjére, hiszen mindenki látja, hogy a császár meztelen, de senki nem akarja kimondani.

Sokan akadnak olyanok, különösen a laikusok közt vagy a mélyen elkötelezettek táborában, akik mind a mai napig hisznek az antidepresszánsok hatásosságában, és nem fogják fel Kirsch és kollégái elemzéseinek súlyát. Ezek az elemzések nem „egy hang a sok közül”, nem arról van szó, hogy ki ezt, ki meg azt állapított meg, s nem tudjuk, kié az igazság. Hanem arról van szó, hogy Kirschék a gyógyszeripar kardját fordították a gyógyszeripar ellen. Kétféle érvelés létezik a tudományban: az egyik az, amikor az egyik fél állít valamit, és erre bizonyságul vizsgálatokat idéz, mire a másik ennek ellentmond, és más vizsgálatokat idéz. Itt ugye tényleg nehéz igazságot tenni, hiszen most melyik vizsgálatnak lehet inkább hinni? Van azonban egy másik érvelési mód: az egyik fél állít valamit és vizsgálatokat hoz fel bizonyságul. Mire a másik fél a bizonyítékként felhozott vizsgálatokat elemezve cáfolja a másik állítását. Ez merőben más érvelés. Ha Uri Geller meghajlít egy kanalat, azzal nem cáfoljuk meg őt, ha bebizonyítjuk, hogy másként is meg lehet hajlítani egy kanalat. Ha viszont be tudnánk bizonyítani, hogy amikor ő meghajlít egy kanalat, akkor ő sem úgy hajlítja meg, amiként azt állítja, akkor cáfolnánk az ő állítását különleges kanálhajlító képességéről.

Amikor tehát Kirschék azokat a vizsgálatokat elemzik újra, amelyek az antidepresszánsok hatásosságának csúcsbizonyítékai (mert ezek alapján törzskönyvezték a gyógyszereket), és ezekben mutatják ki, hogy az antidepresszánsok hatástalanok, akkor kanálhajlítás közben leplezték le a csalást. Érdekes módon senki nem állt neki Kirschék elemzését újraelemezni, és rámutatni, hogy „hé, itt elírtatok egy nullát, azért jött ki nektek más”. Pedig ez lett volna az igazi viszontcáfolat. Mind a pszichiátria, mind a laikus újságírócskák engem neveznek manipulatívnak, mert Kirschék vizsgálatai idézem. Azt hiszem, a bizonyítékok erejével szemben fejet kéne hajtania a hit erejének. Az embereknek meg kell tanulniuk értékelni a bizonyítékok súlyát, még ha azok bele is gázolnak a hitükbe. Sajnos a racionális gondolkodás mindig ott ér véget, ahol a hit kezdődik.

Kirschék elemzésein végül mégiscsak találtak egy fogást. Kritikusaik azt állították, hogy az antidepresszánsok súlyos esetben igenis hatásosak, Kirschék pedig ezt elkülönítetten nem vizsgálták. Ez persze annak a burkolt elismerése is volt, hogy az enyhe és középsúlyos depresszióban szenvedőknél – ők alkotják az antidepresszánssal kezeltek döntő többségét – az antidepresszánsok hatástalanok. Kirsch fogadta a szervát és újraelemezték azt a 47 vizsgálatot, amely a 2002-es tanulmányuk alapját képezte.

Initial Severity and Antidepressant Benefits (Kezdeti súlyosság és antidepresszáns-előny) című tanulmányuk 2008-ban jelent meg.29 Az elemzésben ismét kimutatták, hogy az antidepresszánsok klinikai értelemben jelentéktelen hatást produkálnak a placebóhoz képest. Továbbá az antidepresszánsok a placebóval szembeni bűvös, 3 pontos fölényt csak az extrém súlyos depressziósok esetében érik el.30 (Nekem személyesen emlékezetes a tanulmányuk megjelenésének napja, ugyanis épp ezen a napon fejeződött be a Magyar pszichiátriai társaság ellenem indított pere. A pert azért indították, mert azt mertem állítani, hogy a Magyar pszichiátriai társaság pontosan tudja, hogy az antidepresszánsok hatástalanok, ráadásul szedésük komoly öngyilkossági kockázattal jár, mégsem tesznek semmit azért, hogy véget vessenek a fölösleges gyógyszerfelírásoknak.)

A kicsit bonyolultnak tűnő ábrán, a vízszintes tengelyen a Hamilton-féle depressziós skálával megállapított depresszió súlyossága látható: a 19–22 pont közötti értéket nevezzük súlyos depressziónak, a 23 pont felettit nagyon súlyos depressziónak, a 28 pont fölöttiek már extrém súlyos betegek. A vastag vízszintes vonal az antidepresszánsok hatását mutatja. Látható, hogy a gyógyszerek hatása független attól, milyen súlyos depresszióban adják. A szaggatott lefele tartó vonal a placebohatást mutatja – a placebohatás a depresszió súlyosságával egyre csökken. A függőleges szaggatott vonal azt a határt jelzi, amely után már az antidepresszáns és a placebo hatásának különbsége eléri a NICE által megkövetelt 3 pontnyi különbséget. (a függőleges tengellyel nem kell foglalkozni, a javulás nem pontokban, hanem hatásnagyságban van kifejezve.)

Az ábrán két fontos dolog figyelhető meg. Egyrészt a NICE által elvárt 3 pontnyi különbséget csak extrém súlyos depresszió esetén érik el a depresszánsok (szürke trapéz), másfelől pedig nem az antidepresszánsok válnak hatásosabbá a depresszió súlyosbodásával, hanem a placebohatás kezd csökkenni, s ezért „nő meg” a gyógyszerhatás. Az ábrából következik, hogy az antidepresszánsok súlyos depresszióra adva is a placebóval egyenértékűek, és extrém súlyos depresszió esetén sem a gyógyszer kezd el „jobban hatni”, hanem lecsökken a placebohatás.

Miért csökken le extrém súlyos depresszióban a placebohatás? Kirsch szerint arról lehet szó, hogy ezek a betegek általában krónikus depressziósok, nagy dózisban kapják az antidepresszánsokat, vagyis igen sok mellékhatás jelentkezik náluk, és jól ismerik a nagy dózisú antidepresszánsok keltette testi-lelki állapotot. A semleges hatású placebo egy vizsgálatban labdába sem rúghat, hiszen a betegnek komoly tapasztalatai vannak az antidepresszáns-kezeléssel kapcsolatban, s egyből rájön, hogy placebót kapott. Így tulajdonképpen a hatástalan placebo és a mellékhatásokkal bíró antidepresszánsok közt nagy lesz a hatáskülönbség, s ez jelenik meg „gyógyszerhatásként”. De itt valójában placebót hasonlítanak össze aktív placebóval. Ha valami okból az antidepresszánsok valóban hatásosabbak volnának extrém súlyos depresszióban, akkor a gyógyszerhatás nőne, azaz az ábrán a gyógyszerhatás nem vízszintes, hanem emelkedő vonal volna.31

Kirschék elemzéseivel szemben egy másik kritika az volt, hogy enyhe és középsúlyos depresszióra nem érvényes az elemzésük, mert az általuk analizált vizsgálatokban általában súlyos depressziósok szerepeltek. Jay Fournier és munkatársai 2010-ben ezt a hézagot is kitöltötték:32 teljes mértékben megerősítették Kirschék eredményeit, miszerint az antidepresszánsok enyhe és középsúlyos depresszióban hatástalanok. Amint azt tanulmányuk zárszavában írták: „…erőfeszítéseket kell tenni, hogy a klinikusok és a jövőbeli páciensek számára világossá váljék, …csekély bizonyíték van arra, hogy ezeknek a gyógyszereknek volna specifikus farmakológiai előnye a kevésbé súlyos depressziós betegek többségénél”.

Meghagyva Fourniernek és munkatársainak azt az illúziót, hogy a 25 pont feletti igen súlyos depressziósoknál a vizsgálatukban mutatkozó 2 pontos gyógyszerfölényt hatásnak lehet nevezni, összességében Kirschék elemzései Fournier és csapatának elemzésével kiegészülve nem hagynak kétséget afelől, hogy az új típusú antidepresszánsok, azaz az SSRI-ok depresszióban ugyanolyan hatástalanok, mint az ősantidepresszánsok. Sok, mások által végzett hasonló következtetésekre jutó elemzést nem idézek, ezek megtalálhatók Depresszióipar c. könyvemben.33 (Ami sajnos már csak a könyvtárakban elérhető.)

Az ilyen elemzésekre a pszichiáterek mindig azt felelik, hogy az ő praxisukban a betegek igenis javulnak, az antidepresszánsok igenis hatásosak. A gond az, hogy a pszichiáterek nem szokták gyógyszereik hatását placebóval összehasonlítani, s így valójában az aktív placebohatást vélik valódi gyógyszerhatásnak. Az ilyesfajta gondolkodás tartotta évszázadokon át életben a barbár orvosi módszereket. Az orvosok mindig azokra emlékeztek, akik meggyógyultak, és ezt mindig az éppen alkalmazott módszereknek tulajdonították.

A teória úgy szól, hogy a depressziót a lecsökkent szerotoninszint okozza, s az antidepresszánsok által megnövelt szerotoninszint pedig gyógyítja. Ez azonban csupán a mezei pszichiáterek fejébe vert hazugság, hogy azok majd jobban rá tudják venni az embereket az antidepresszánsok szedésére. Pedig a depresszió szerotoninelméletének legfőbb érve, a gyógyszerek hatásossága, megcáfolódott, mivel az antidepresszánsok, bár valóban növelik a szerotoninszintet, a depressziót nem gyógyítják.

Alacsony szerotoninszint = depresszió?

Ha már a gyógyszerekkel megnövelt szerotoninszint nem gyógyítja a depressziót, vajon a mesterségesen lecsökkentett szerotoninszint okoz-e az emberekben depressziót? Ha igaz a depresszió szerotoninhipotézise, akkor ennek kell történnie.

Természetesen ez a gondolat már régen felötlött az agykutatókban is, és készítettek egy italt, amely képes az agyban a szerotoninszintet igen gyorsan lecsökkenteni. A szerotonin egy fehérjemolekula, amelyet az agy a triptofán nevű esszenciális aminosavból állít elő. Esszenciális aminosavnak nevezzük a triptofánt azért, mert a szervezet semmiből nem tudja előállítani, csak az elfogyasztott táplálékból képes kivonni. Ha készítenek egy olyan koktélt, amelyben a triptofánt kivéve minden esszenciális aminosav benne van, akkor ennek elfogyasztása után rohamosan csökkenni kezd az agyban a szerotoninszint.

Az első ilyen vizsgálatot Simon Young és munkatársai végezték 1985-ben,34 s azóta se szeri, se száma az ilyen típusú vizsgálatoknak. A lelkesedés azért lett ekkora, mert Youngék eredeti tanulmányukban arról számoltak be, hogy a lecsökkent szerotoninszint, ha nem is komoly depressziót, de mindenesetre hangulatromlást eredményezett. Az antidepresszáns hívői egyből igazolva látták a szerotoninhipotézist. Hamarosan kiderült azonban, hogy a dolog nem ilyen egyszerű. A Mars-csatornákkal is így voltunk: amint fölfedezték őket, máris mindenki arról beszélt, hogy a Marson Mars-lakók élnek. Aztán később már csak azt mondták, hogy korábban talán volt élet a Marson, s ma már csak azt vizsgálgatják, miként keletkezhettek azok a furcsa vonalak, amelyeket egykoron csatornáknak néztek. Hát így vagyunk a szerotoninszintet csökkentő vizsgálatokkal is.

Henricus Ruhé kollégáival 2007-ben 392 vizsgálat összevont elemzését hajtotta végre – következtetésük röviden és nyersen annyi volt: a szerotoninnak és a noradrenalinnak5 nincs köze a depresszióhoz.35 Nézzük azért meg Ruhéék eredményét kicsit bővebben!

Először is, a szerotonin- és noradrenalinszint csökkentése következtében, az „egészséges személyeknél elmaradt hangulatváltozás azt jelzi, hogy a hangulat nincs közvetlen kapcsolatban a szerotonin vagy a noradrenalin szintjével” – írják a szerzők.

Másodszor, „összefoglalónk legkövetkezetesebb eredménye, hogy az antidepresszánssal kezelt és már gyógyult depressziós betegeknél a szerotoninszint lecsökkentése depressziót okozott. Míg azon gyógyultak esetében, akik nem szedtek antidepresszánst, ez a hatás nem volt ennyire jelentős.”

Vajon mit jelent az, hogy depresszió csak azoknál alakult ki, akik korábban antidepresszánst szedtek? Sajnos elég egyértelműen arra utal, hogy az antidepresszánsok, bár nem gyógyítják a depressziót, de tartós változást idéznek elő az agy biokémiájában. Számos tapasztalat jelzi ezt. Akik például másodszor szednek antidepresszánst életükben, azok egészen más mellékhatásokat (általában súlyosabbakat) tapasztalnak: sokan frontérzékennyé válnak, másoknak hosszú időre megváltozik a szexuális étvágya, megint mások fejfájósakká válnak, s többeknek mindenféle addig ismeretlen közérzeti panaszuk támad.

Harmadszor, „azokban a betegekben, akik a vizsgálat idején éppen depressziósak voltak, a szerotoninszint vagy noradrenalinszint csökkentése nem vezetett további hangulatromláshoz… amiből egyenesen következik, hogy nincs egyszerű kapcsolat a szerotonin- és nor adrenalinszint, és a hangulat, illetve a depresszió között” – vonják le a következtetést a szerzők.

A 392 vizsgálatból levont konklúzió szerint, „amire biztosan nem lehet következtetni, az az, hogy a depressziót az alacsony szerotonin vagy noradrenalin okozná.”

Természetesen az évek során próbálkoztak azzal is, hogy triptofándús ételekkel megnövelték az agyban a szerotoninszintet, de a hatás elmaradt.36 A szakirodalom azt is örök paradoxonként emlegeti, hogy az SSRI-ok már az első napokban jelentősen megnövelik a szerotoninszintet, a depresszió mégsem javul tőle.

Az utolsó remény: a szerotonint szállító fehérje génje

Hogy miként torzítja el a kutatást az antidepresszánsok hatásosságának hazug mítosza, azt jól mutatja, hogy majd minden depresszióval kapcsolatos tanulmány így kezdődik: „bizonyított tény, hogy a szerotonin lecsökkent szintje meghatározó szerepet játszik a depresszió kialakulásában”. Amikor egy tudományban axiómává válik egy hazugság, onnantól az egész tudományt ki lehet dobni a szemétbe. Előbb vagy utóbb ugyanis bebizonyosodik, hogy a senki által nem ellenőrzött, evidenciának tekintett kiinduló axióma hamis, így az összes erre épülő kutatás kártyavárként omlik össze. Amikor Kopernikusz kimondta, hogy a Föld kering a Nap körül és nem fordítva, az egész addigi csillagászat fejre állt. A ptolemaioszi világkép azonban nem csupán tudományos állítás volt, hanem a keresztény egyház ideológiája is. A tudományos cáfolatot érvekkel könnyű alátámasztani. Egy ideológiát azonban az inkvizíció eszközeivel szemben már nem olyan könnyű kikezdeni. A szerotoninhipotézis ma már ideológiai képződmény, nem pedig tudományos állítás. Visszatérő fordulat a szakirodalomban, hogy ha valami fokozza a depressziót, a kutatók rögtön azon kezdenek el spekulálni, hogyan csökkentheti le a vizsgált jelenség a szerotoninszintet. Ha valami meg enyhíti a depressziót, akkor arról fantáziálnak, hogy az adott jelenség miként növelheti meg a szerotoninszintet. Kérdés: miért fokozza a depresszió a következő infarktus kockázatát? Válasz: mert az erek működését az alacsony szerotoninszint hátrányosan befolyásolhatja. Tényleg? Na, és miért vezet a szívbetegség depresszióhoz? Hát, mert a szívbetegség valahogyan csökkenti a szerotoninszintet. Na ne, tényleg? Valójában arról van szó, hogy a kutatók igazodni igyekeznek az uralkodó ideológiához, különben nem közölnék tanulmányukat, nem kapnának kutatásukhoz támogatást. (a valódi választ később kifejtem.)

Avshalom Caspi és munkatársai nevéhez fűződik a szerotonin mítoszának egy újabb leágazása. Caspiék 2003-ban ezt írták: „a szerotonin rendszere kézenfekvő forrását jelenti a depressziót meghatározó géneknek, hiszen a szelektív szerotoninvisszavétel-gátlók (SSRI-ok, azaz a modern antidepresszánsok) ezt a rendszert befolyásolva gyógyítják sikeresen a depressziót.”37

Vagyis ha keressük a depresszióhajlam genetikai okát, a szerotoninszintet befolyásoló gének közt kell keresgélni, hiszen az antidepresszánsok a szerotoninszint emelésével hatásosan gyógyítják a depressziót. Csakhogy, mint láttuk, az antidepresszánsok egyáltalán nem gyógyítják a depressziót, és a szerotonin szintje egyáltalán nincs kapcsolatban a depresszióval. Minden más igaz.

Minden emberben van szerotonint szállító fehérje, és ennek termelődését a szerotonint szállító fehérje génje határozza meg. A géneknek gyakran több változatuk is van, ezért egyesek zöld, mások barna szeműek, emezek kreol bőrűek, amazok fehérek stb. A szerotonint szállító fehérje génjének két változata van, az úgynevezett „rövid” és a „hosszú”. Mivel minden génünk két allélból áll, az anyánktól és az apánktól kapottból, ezért a szerotonint szállító fehérje génjének három változata van: rövid–rövid, rövid–hosszú és hosszú–hosszú.

A rövid–rövid típus alacsonyabb, a hosszú–hosszú magasabb, a rövid–hosszú pedig a kettő közti szerotoninszintet eredményezi.

Caspi és munkatársai 1047 embert kérdeztek ki arról, milyen stressz érte őket 26 éves korukig, majd felmérték depressziójukat és megvizsgálták, hogy a rövid–rövid vagy a hosszú–hosszú típusba tartoznak-e. Eredményük szerint, akik a rövid–rövid típusba tartoztak, azok kétszer valószínűbben reagáltak depresszióval a stresszelő életeseményekre, mint a hosszú–hosszú típusba tartozók.

A vizsgálat ismét nagy lelkesedést váltott ki, oda-vissza fürkészni kezdték, hogy a szorongásosság, az ártalomkerülés, a depresszióhajlam miként függ össze a rövid és hosszú szerotonint szállító fehérje génjével.

Csakhogy igen gyorsan megszülettek a cáfolatok.

Nathan Gillespie és kutatótársai 2005-ben 1200 emberen tesztelték Caspi állítását, és semmi bizonyítékát nem találták.38

Hasonlóképpen Paul Surtees és kollégái 2006-ban egy jóval nagyobb, 4000 fős mintán mutatták ki, hogy a depresszió egyedül az életeseményekkel függ össze, és ezt nem befolyásolja, hogy adott személy rövid vagy hosszú típusba tartozik-e.39

Neil Risch és kollégái 2009-ben 14 vizsgálat metaanalízisével végleg lehúzták a rolót az ilyen típusú vizsgálatok előtt. Kimutatták, hogy a rövid és a hosszú allélnek semmi köze nincs a depresszióhoz, ezt egyedül az életesemények súlyossága határozza meg. A szerzők tanulmányuk végén éles hangon bírálták azt a tudományos gyakorlatot, amelyben a tetszetős, de utólag hamisnak bizonyuló eredményeket túl gyorsan készpénznek veszik. Ennek oka – írják a szerzők – az, hogy a pszichiátriai kutatás oly régóta szeretné sikertelenül a mentális zavarok genetikai és biológiai megalapozottságát bizonyítani.40

Az én szememben teljesen természetes, hogy a dolgok így alakulnak, hiszen a pszichiátriának még soha nem sikerült egyetlen mentális zavar biológiai okát sem igazolni, miért lenne ez másként a szerotoninhipotézissel. Akik folyton homokvárat építenek a tenger partján, azok ne csodálkozzanak, ha minden dagály újra és újra elsodorja váraikat, bármilyen erősnek tűntek azok építés közben.

A szerotonin mítoszának elvi cáfolata

Joanna Moncrieff pszichiáter létére rendszeresen publikál tanulmányokat, amelyekben azt bizonygatja, hogy a pszichiátria mai, a „biokémiai egyensúlyzavar”-ra vonatkozó teóriája éppoly tudománytalan, mint a korábbi pszichiátriai teóriák, amelyek nevében agyműtéteket, elektrosokkot vagy inzulinkómát alkalmaztak. Új könyve a The myth of the chemical cure (a kémiai gyógyítás mítosza) 2008-ban jelent meg. Moncrieff a következőképpen érvel az antidepresszánsok ellen:41 a gyógyszerhatásnak van egy betegségközpontú és egy hatásközpontú modellje. Az orvoslásra a betegségközpontú modell a jellemző, e szerint a gyógyszer célzottan hat valamilyen igazolt rendellenességre. Például az inzulin adása pótolja a hiányzó inzulint, a gyulladáscsökkentők blokkolják a gyulladásos folyamatok egyes összetevőit, az értágítók specifikusan tágítják az ereket, az asztmagyógyszerek tágítják a hörgőket stb. Az orvoslásban alkalmazott gyógyszerekre gyakran igaz az, hogy csak akkor hatnak, ha az illető valóban beteg. Ha valaki nem szenved fertőző betegségben és mégis antibiotikumot szed, nem fog tapasztalni semmit (leszámítva a mellékhatásokat). Ha valakinek nincsenek fájdalmai és mégis fájdalomcsillapítót szed, nem fog még kevesebb fájdalmat érezni. Ha nincs láza és bevesz egy lázcsillapítót, testhőmérséklete nem fog tovább süllyedni.

A pszichiátria csak úgy tesz, mintha betegségközpontú modell alapján gyógyítana, azaz például mintha antidepresszánsai pótolnák a hiányzó szerotonint. Az alacsony szerotoninszint azonban nem mutatható ki, ez az állítás 50 éve csupán igazolatlan feltevés. A szerotoninhipotézist a feltételezett gyógyszerhatás igazolná, a gyógyszer alkalmazásának jogosságát pedig a szerotoninhipotézis. Ez az önmagába visszatérő érvelés, azaz circulus vitiosus. Ez azért egy 22-es csapdája, hiszen a gyógyszerek – mint láttuk – kizárólag placebóként hatnak, következésképpen ezzel a módszerrel és logikával bármilyen depresszióhipotézis igazolható volna. Pontosan ez történt a középkori orvoslásban is: az orvosok hagymázas elméleteket gyártottak a betegségek okairól, majd az ennek alapján kifundált kezelési módszerek „sikeressége’” visszaigazolta elméleteiket. Ha egy páciens esetében azt feltételezték, hogy a vércsapolás megszabadítja a mérgektől, és ha az illető túl-élte a betegséget a vércsapolás ellenére is, akkor igazoltnak tekintették, hogy a vércsapolás valóban mérgeket távolított el belőle, hiszen ettől gyógyult meg. Ha mégsem élte túl, akkor sajnos már annyira beteg volt, hogy a másoknál „hatásos” módszer sem segített.

Karl Popper szerint az az állítás felel meg a tudományosság kritériumának, amely potenciálisan igazolható vagy cáfolható. A szerotoninhipotézis azért tudományon kívüli, mert a pszichiátria mai hozzáállásával sem nem igazolható, sem nem cáfolható. Úgy is fogalmazhatunk, hogy az antidepresszánsok hatásának megértéséhez szükségtelen feltevés a szerotoninhipotézis.

Depresszióban ugyanis hatásosnak bizonyultak az antipszichotikumok (például Zyprexa), a barbiturátok, a nyugtatók (például Xanax), a stimulánsok (például amfetamin), az opiátok (például a morfium), az atropin. Na, és persze a placebo. Ezek a szerek egészen más transzmitterrendszerekre hatnak, így nyugodtan lehetne a depressziónak egy dopamin-, egy GABA-, egy acetilkolin-, egy opiát- stb. Elmélete is. Egyik sem volna rosszabb, mint a szerotoninelmélet. Ha viszont egymásnak teljesen ellentmondó és egymást kizáró magyarázatok egyszerre lehetnek igazak, akkor világos, hogy valahol egész máshol van a magyarázat. Ez pedig az általános placebohatás, még pontosabban a mellékhatásokkal bíró aktív placebohatás. Ez az állítás Popperi értelemben is tudományos hipotézis, és többszörösen igazolt.

A pszichiátria betegségekről és azokra specifikusan ható gyógyszerekről beszél, pedig valójában a pszichiátria hatáscentrikus modellben működik. Ez azt jelenti, hogy vannak bizonyos gyógyszerei, amelyekről tapasztalatból tudják, hogyan hat az emberekre. Például altatónak és nyugtatónak ugyanazt a gyógyszercsoportot adják, csak más néven, mert tudják, hogy a benzodiazepinek álmosítanak. A szorongásos kórképekben is, legyen az fóbia vagy pánik, ugyanazt a nyugtatót adják. De ugyanezt a nyugtatót adják bármiféle eredetű nyugtalanságra. S nem állítható, hogy az adott betegség meghatározó elváltozásaira hat a szer, hiszen a fóbiás, pánikos, kényszeres betegeknek nem „nyugtatóhiányuk” van, amit a „nyugtatómolekulák” pótolnának. Ugyanezeket a szorongásos tüneteket oldja az alkohol is, de erre sem lehet azt mondani, hogy a betegeknek alacsony az „agyi alkoholszintjük”. Míg a betegségcentrikus modellben az orvosnak fel kell ismernie a betegséget létrehozó mechanizmust, és olyan gyógyszert kell adnia, amely specifikusan a patológiás működésre hat. A pszichiátria viszont nem tudja egyetlen betegségnek sem a valódi okát, csupán vannak gyógyszerei, amelyek egészségesre és betegre egyaránt ugyanúgy hatnak – ezeket adja abban a reményben, hogy csillapítja a tüneteket. Hogy az antidepresszánsok is ilyen „általában adható” gyógyszerek, azt bizonyítja az is, hogy a migréntől az irritábilis bélszindrómán át a pánikig és a kényszerbetegségig, mindenre ajánlott szerek. Az antidepresszánsoknak is vannak nem specifikus hatásai, így például némelyik álmosít, mások érzelmi kiüresedést, közömbösséget okoznak. Általános tapasztalat, hogy a homloklebeny működését rontják, ami fokozott kockázatvállalást,42 gátolatlanságot és a kockázat lebecsülését eredményezi.43

A pszichiátria tehát csak mímeli, hogy ő az orvostudomány ágazata, és ő is betegségmodellben gondolkodik, de ehhez nem rendelkezik egyetlen feltétellel sem. Nincsenek bizonyítható specifikus agyi elváltozások az egyes pszichiátriai kórképekben, hiszen a pszichiátriai diagnózis csupán jelenségszinten hasonló tüneteket mutató emberek azonos „betegségkategóriába” sorolása. És nincsenek a patomechanizmust meg célzó specifikus gyógyszerei sem. A pszichiátriai gyógyszerezés nagyjából annak a tábori orvosnak a gyakorlatára emlékeztet, aki mindenre hashajtót vagy aszpirint ad.

A stresszreakció és a depresszió génjei teljesen különbözőek?

Eva Redei a 2009-es Neuroscience of society (Idegtudományi társaság) éves gyűlésén meghökkentő eredményeket tárt a világ elé.44 A depresszió állatkísérletes modelljét vizsgálták meg genetikai módszerekkel a Wistar-Kyoto patkányokon. Ez a patkánytörzs a depresszió számos jelét mutatja és antidepresszánsra nem nagyon reagál.45 A kutatócsoport a hippocampusban és az amygdalában meghatározta azokat a géneket, amelyek a depresszióért felelősek, majd összevetette ezeket a két hét krónikus stressznek kitett patkányok hippocampusában és amygdalájában a stresszre fokozott választ adó génekkel. A patkány és emberi hippocampus és amygdala nagy mértékben hasonlóak. Ha a depressziót a stressz okozza, mondta Redei, akkor a két géncsoportnak azonosnak kell lennie. 254 gént találtak felelősnek a stresszválaszért, és 1275-öt a depresszióért. (Mindehhez 30 000 gént vizsgáltak meg.) a két géncsoport közt mindössze 5 gén mutatott átfedést. Redei szerint tehát a depressziót nem a stressz okozza, és ezért nem hatásosak gyógyításában az antidepresszánsok.46

A vizsgálat természetesen rengeteg kérdést felvet. Eddig a kontrollálhatatlan stresszre adott viselkedéses választ tekintették a depresszió állatkísérletes modelljének. Ugyanakkor némely kutató vitatja ezt, ugyanis a kontrollálhatatlan stressz az állatokban nem általános tehetetlenséget alakít ki, csak hasonló helyzetekben mutatkozik menekülésképtelenség.47 Az is kérdés, hogy az állatoknál alkalmazható fizikai stressz mennyiben modellje az emberi depressziót generáló élményeknek? Vajon csak arról volna szó, hogy a kapcsolati veszteséget, társadalmi lecsúszást helytelenül stressznek neveztük el, és azonosítottuk a szóhasználat miatt az állatkísérletekben stressznek nevezett hatásokkal? Nem volna meglepő, ha ismét egy pontosításra szoruló problémakörre mutatna rá Redei és munkatársainak vizsgálata.

Mindenesetre az a tény elgondolkodtató, hogy az állatkísérletekben az antidepresszánsok a kontrollálhatatlan stresszhatást kivédik, viszont a Wistar-Kyoto patkány esetén az antidepresszánsok ugyanúgy hatástalanok, amiként az emberi depresszióban is.

Marije aan het Rot és kutatótársai összefoglalója nagy óvatosan azt feszegeti, miért is hatástalanok az antidepresszánsok. Tanulmányukban a depresszió egy merőben más, sokak által vallott elméletét foglalják össze. E szerint a depresszióra az hajlamosít, ha az úgynevezett BDNF (Brain-derived Neurotrophic Factor, azaz agyi eredetű idegi növekedési faktor) szintje alacsony.48

A következő fejezetben látni fogjuk, hogy a depresszió gyulladáshipotézise igen komoly bizonyítékokkal rendelkezik.

Egyre több az olyan elmélet, amely alapjaiban kérdőjelezi meg a soha nem bizonyított szerotoninhipotézist. Akkor mégis miért forgalmazzák még mindig az erre a teóriára alapozott hatástalan gyógyszereket? Mert amíg nem lesz más és jobb, addig „valamit” árulni kell addig is. Vagy a pszichiáterek menjenek beláthatatlan időre kényszerszabadságra, amíg nem lesz hatásos tabletta? A gyógyszeripar pedig mondjon le egyik legfőbb bevételéről? Ugye, hogy képtelenség. Marad tehát minden a régiben.

Zárógondolatok

A lelki jelenségek természetesen az agyműködés következményei. Az agy működésének hatásfoka számos okból lecsökkenhet, a továbbiakban erről majd sok szó esik. Teljesen jogosulatlan a megannyi okból bekövetkezhető lehangoltságot, motiválatlanságot, 42 kétségbeesést, fáradékonyságot, étvágytalanságot, önértékelési problémákat, életuntságot, halálvágyat összefoglalóan depressziónak nevezni. Még inkább megalapozatlan e sokféle állapotot a szerotonin lecsökkent szintjével magyarázni. A depresszió szerotoninhipotézisét soha nem igazolták, cáfolni viszont annál többször cáfolták. Az antidepresszánsoknak nincs semmiféle specifikus depresszióellenes hatása. Az antidepresszánsok hatásossága és a depresszió szerotoninhipotézise egy kollektív mítosz, amelyet a pszichiátria és a gyógyszeripar mesterségesen tart életben. Az antidepresszáns hatásának egyetlen épkézláb magyarázata az aktív placebohatás. Az antidepresszánsokkal szemben a legegyszerűbb érv az, hogy ha ezek a gyógyszerek hatnának, már régen nem volna téma a depresszió, ahogy nem téma a pestis vagy a kolera.

Jegyzetek

I. fejezet: A depresszió szerotoninhipotézise: egy veszélyes mítosz

1IMS Health nyomán

2Leo és Lacasse, 2008

3Szendi, 2009

4Whitaker, 2003

5Moerman, 2002

6Challis és Stam, 1990; Abdelrazeq, 2007

7Storosum és mtsi., 2001

8Moncrieff és Kirsch, 2005

9evans, 1985

10Blackwell és mtsi., 1972

11Lucchelli és mtsi., 1978

12schapira és mtsi., 1970

13Greenberg és mtsi., 1994

14Moncrieff, Wessely, Hardy, 2004

15Kramer, 1993

16Kirsch és Sapirstein, 1998

17Thase, 2002

18Walsh és mtsi., 2002

19Forrás: Walsh és mtsi. nyomán, 2002 40. Risch és mtsi., 2009

20Benedetti és mtsi., 2003

21Mayberg és mtsi., 2002

22Furmark és mtsi., 2008

23Greenberg és mtsi., 1994

24Szendi, 2004

25Kirsch és mtsi., 2002; Kirsch, 2010

26Benkert és mtsi., 1997

27Kirsch, 2010

28Hollon és mtsi., 2002

29Kirsch és mtsi., 2008

30Forrás: Kirch és mtsi., 2008 nyomán

31Kirsch, 2010

32Fournier és mtsi., 2010

33Szendi, 2005

34Young és mtsi., 1985

35Ruhé és mtsi., 2007

36Lacasse és Leo, 2005

37Caspi és mtsi., 2003

38Gillespie és mtsi., 2005

39Surtees és mtsi., 2006

40Risch és mtsi., 2009

41Moncrieff, 2008

42Must és mtsi., 2006

43Moncrieff, 2008

44Andrus és mtsi., 2009

45Lahmame és mtsi., 1997

46Andrus és mtsi., 2009

47Nishimura és mtsi., 1988

48aan het Rot és mtsi., 2009

Irodalomjegyzék

I. fejezet: A depresszió szerotoninhipotézise: egy veszélyes mítosz

1.Aan het Rot, M; Mathew, SJ; Charney, DS: Neurobiological mechanisms in major depressive disorder. CMAJ, 2009. 180(3):305-13.

2.Abdelrazeq, AS: Spontaneous regression of colorectal cancer: a review of cases from 1900 to 2005. Int. J. Colorectal. dis., 2007. 22(7):727-736.

3.Andrus, BM; Schaffer, DJ; Dennis, K; Vedell, P; Radulovic, J; Churchill, GA; Redei, EE: Common and divergent gene expression patterns in chronic stress and depression. Annual Meeting of the Society for Neuroscience. Neuroscience 2009. Program No. 251.3; Poster No. O26. 18.

4.Benedetti, F; Maggi, G; Lopiano, L; Lanotte, M; Rainero, I; Vighetti, S; Pollo, A: Open versus hidden medical treatments: The patient’s knowledge about a therapy affects the therapy outcome. Prevention & Treatment, 2003. 6(1) (epub)

5.Benkert, O; Szegedi, A; Wetzel, H; Staab, HJ; Meister, W; Philipp, M: Dose Escalation vs. Continued Doses of Paroxetine and Maprotiline: A Prospective Study in Depressed out-Patients with Inadequate Treatment Response. Acta Psychiatrica Scandinavica, 1997. 95: 288–296.

6.Blackwell, B; Bloomfield, SS; Buncher, CR: Demonstration to medical students of placebo responses and non-drug factors. Lancet, 1972. 1:1279-1282.

7.Caspi, A; Sugden, K; Moffitt, TE; Taylor, A; Craig, IW; Harrington, H; McClay, J; Mill, J; Martin, J; Braithwaite, A; Poulton, R: Influence of life stress on depression: moderation by a polymorphism in the 5-HTT gene. Science, 2003. 301:386-389.

8.Challis, GB; Stam, HJ: The spontaneous regression of cancer. A review of cases from 1900 to 1987. Acta. Oncol., 1990. 29(5):545-550.

9.Evans, FJ: Expectancy therapeutic instruction and the placebo response. In: White, L; Tursky, B; Schwartz, GE, (eds.): Placebo theory, research and mechanism. Guilford Press, New York, 1985.

10.Fournier, JC; DeRubeis, RJ; Hollon, SD; Dimidjian, S; Amsterdam, JD; Shelton, RC; Fawcett J: Antidepressant drug effects and depression severity: a patient-level meta-analysis. JAMA, 2010. 303(1):47-53.

11.Furmark, T; Appel, L; Henningsson, S; Ahs, F; Faria, V; Linnman, C; Pissiota, A; Frans, O; Bani, M; Bettica, P; Pich, EM; Jacobsson, E; Wahlstedt, K; Oreland, L; Langström, B; Eriksson, E; Fredrikson, M: A link between serotonin-related gene polymorphisms, amygdala activity, and placebo-induced relief from social anxiety. J. Neurosci., 2008. 28(49):13066-13074.

12.Gillespie, NA; Whitfield, JB; Williams, B; Heath, AC; Martin, NG: The relationship between stressful life events, the serotonin transporter (5-HTTLPR) genotype and major depression. Psychol. Med., 2005. 35(1):101-111.

13.Greenberg, RP; Bornstein, RF; Zborowski, MJ; Fisher, S; Greenberg, MD: A meta-analysis of fluoxetine outcome in the treatment of depression. J. Nerv. Ment. Dis., 1994. 182:547-551.

14.Hollon, SD; DeRubeis, RJ; Shelton, RC; Weiss, B: The Emperor’s new drugs: effect size and moderation effects. Prevention & Treatment, 2002, 5(27). (epub)

15.Kirsch, I: The emperor’s new drugs: Exploding the antidepressant myth. New York, Basic Books, 2010.

16.Kirsch, I; Deacon, BJ; Huedo-Medina, TB; Scoboria, A; Moore, TJ; Johnson, BT: Initial Severity and Antidepressant Benefits: A Meta-Analysis of Data Submitted to the Food and Drug Administration. PLoS Med., 2008. 5(2): e45. doi:10.1371/journal.pmed.0050045

17.Kirsch, I; Moore, TJ; Scoboria, A; Nicholls, SS: The emperor’s new drugs: An analysis of antidepressant medication data submitted to the U.S. Food and Drug Administration Prev & Treat, 2002. 5(23) (epub)

18.Kirsch, I; Moore, TJ; Scoboria, A; Nicholls, SS: The emperor’s new drugs: An analysis of antidepressant medication data submitted to the U.S. Food and Drug Administration Prev & Treat, 2002. 5(23) (epub)

19.Kramer, PD: Listening to Prozac. Penguin, USA, 1993.

20.Lacasse, JR; Leo, J: Serotonin and depression: a disconnect between the advertisements and the scientific literature. PLoS Med., 2005. 2(12):e392.

21.Lahmame, A; del Arco, C; Pazos, A; Yritia, M; Armario, A: Are Wistar-Kyoto rats a genetic animal model of depression resistant to antidepressants? Eur. J. Pharmacol., 1997. 337(2-3):115-123.

22.Leo, J; Lacasse, JR: The media and the chemical imbalance theory of depression. Soc., 2008. 45:35–45.

23.Lucchelli, PE; Cattaneo, AD; Zattoni, J: Effect of capsule colour and order of administration of hypnotic treatments. Eur. J. Clin. Pharmacol., 1978. 13:153-155.

24.Mayberg, HS; Silva, JA; Brannan, SK; Tekell, JL; Mahurin, RK; McGinnis, S; Jerabek, PA: The functional neuroanatomy of the placebo effect. Am. J. Psychiatry, 2002. 159(5):728-737.

25.Moerman, DE: Explanatory mechanism for placebo effects: cultural influences and the meaning response. In: Guess, HA; Kleinman, A; Kusek, JW; Engel, LW (eds.): The science of the placebo. BMJ Books, 2002. pp:77-107.

26.Moncrieff, J: The myth of the chemical cure: a critique of psychiatric drug treatment. Palgrave Macmillan, 2008.

27.Moncrieff, J; Kirsch, I: Efficacy of antidepressants in adults. BMJ, 2005. 331:155-157.

28.Moncrieff, J; Wessely, S; Hardy, R: Active placebos versus antidepressants for depression. Cochrane Database Syst. Rev., 2004.(1):CD003012.

29.Must, A; Szabó, Z; Szász, A; Janka, Z; Kéri, Sz: A depresszió klinikai jelenségkörének összefüggése a praefrontalis cortex működési zavarával. Psychiatria Hungarica, 2005. 20(27) MPT VI. Nemzeti Kongr, Budapest, 2006.

30.Nishimura, H; Tsuda, A; Oguchi, M; Ida, Y; Tanaka, M: Is immobility of rats in the forced swim test „behavioral despair”? Physiol. Behav., 1988. 42(1):93-95.

31.Risch, N; Herrell, R; Lehner, T; Liang, KY; Eaves, L; Hoh, J; Griem, A; Kovacs, M; Ott, J; Merikangas, KR: Interaction between the serotonin transporter gene (5-HTTLPR), stressful life events, and risk of depression: a meta-analysis. JAMA, 2009. 17(23):2462-2471.

32.Ruhé, HG; Mason, NS; Schene, AH: Mood is indirectly related to serotonin, norepinephrine and dopamine levels in humans: a meta-analysis of monoamine depletion studies. Mol. Psychiatry, 2007. 12(4):331-359.

33.Schapira, K; McClelland, HA; Griffiths, MR; Newell, DJ: Study on the effects of tablet colour in the treatment of anxiety states. Brit. Med. J., 1970. 2:446-449.

34.Storosum, JG; Elferingk, AJA; van Zwieten, J; van den Brink, W; Gersons, BPR; van Strik, R; Broekmans, AW: Short-term efficacy of tricyclic antidepressants revisited: a meta-analytic study. Eur. Neuropsychopharmacol., 2001. 11:173-180.

35.Surtees, PG; Wainwright, NW; Willis-Owen, SA; Luben, R; Day, NE; Flint, J: Social adversity, the serotonin transporter (5-HTTLPR) polymorphism and major depressive disorder. Biol. Psychiatry, 2006. 59(3):224-229.

36.Szendi, G: Börtönőr és gyóntatóatya. Korunk, 2009. július, 37-45.

37.Szendi, G: Depresszióipar. Mozgó Világ, 2004. október, 10:9-30.

38.web: http://www.antidepresszans.tenyek-tevhitek.hu/antidepresszans-vita.htm

39.Szendi, G: Depresszióipar. Sík, Budapest, 2005.

40.Thase, ME: Small effects are not trivial from a public health perspective. Psychiatr. Times, 2002. 19(9): (epub)

41.Walsh, BT; Seidman, SN; Sysko, R; Gould, M: Placebo response in studies of major depression: variable, substantial, and growing. JAMA, 2002. 287(14):18401847.

42.Whitaker, R: Mad in America: Bad science, bad medicine, and the enduring mistreatment of the mentally ill. Perseus Pub, 2003.

43. Young, SN; Smith, SE; Pihl, RO; Ervin, FR: Tryptophan depletion causes a rapid lowering of mood in normal males. Psychopharmacology (Berl), 1985. 87(2):173-177.

Kiegészítő jegyzetek

1Mesmer, Franz Anton (1734–1815) az úgynevezett állati delejesség (mesmerismus) tanának megalkotója, a magnetikus gyógymód egyik legfőbb „szellemi atyja”.

2Aki jártas a matematikában, annak sokatmondó lehet, hogy a mellékhatás és az antidepresszáns hatása 0,96 szinten korrelált. Mint ismeretes, a 0 korrelációs együttható a függetlenséget, az 1-es a teljes függést jelzi.

3A metaanalízis összevont elemzést jelent, vagyis több vizsgálatot együtt elemeznek, hogy kiszűrjék az egyes vizsgálatokban jelentkező véletlenszerű hatásokat.

4Food and Drug Administration, FDA, vagyis amerikai gyógyszerhatóság.

5A noradrenalin a depresszióban meggyanúsított másik agyi transzmitter. Az úgynevezett kettős hatású szerek – mint például a Wellbutrin – már a szerotonin és a noradrenalin szintjét is emelik, természetesen ugyanúgy hatástalanok.

Tartalom

Bevezető

I. A depresszió szerotoninhipotézise: egy veszélyes mítosz

A puding próbája az evés

Ahol a mítosz született

Az ősantidepresszánsok hatástalansága

Az SSRI-ok hatástalansága

Alacsony szerotoninszint = depresszió?

Az utolsó remény: a szerotonint szállító fehérje génje

A szerotonin mítoszának elvi cáfolata

A stresszreakció és a depresszió génjei teljesen különbözőek?

Zárógondolatok

II. Depresszió, pesszimizmus, evolúció

A kötődés

A társadalmi hierarchia és rang

Betegség és sérülés

A tünetek logikája

Kontrollálhatatlan stressz és depresszió

Betegség-e a depresszió?

Pesszimizmus és optimizmus

Egy agykutató az emberi boldogtalanságról

Összefoglaló

III. A depresszió gyulladáselmélete

Az első megfigyelések és eredmények

A depresszió gyulladásos elmélete

A pszichés stressz okozta depresszió és a gyulladás

Kezelés gyulladáscsökkentőkkel

Szívbetegség, depresszió, gyulladáselmélet és pszichiátria

IV. Inzulinrezisztencia és depresszió

Az inzulinrezisztencia felfedezése

Az inzulinrezisztencia kialakulása

Az inzulinrezisztencia és a depresszió lehetséges kapcsolata

Inzulinrezisztencia, cukorbetegség, depresszió

Az inzulinrezisztencia és a paleolit étrend

Policisztás ovárium szindróma és depresszió

Depresszió „kezelése” és cukorbetegség?

V. Depresszió, elhízás és metabolikus szindróma

Mi a metabolikus szindróma?

Kis kitérő a köszvényesek megnyugtatására

A metabolikus szindróma gyakorisága

A metabolikus szindróma és a negatív érzelmi állapotok

Elhízás és depresszió

A metabolikus szindrómát és a depressziót összekötő folyamatok

VI. Táplálkozás és depresszió

A nyugati és a paleolit étrend összevetése

Egy-két félreértés tisztázása

Inzulinrezisztencia és elhízás: a depresszió egyik tényezője

Megfelelő táplálkozás helyett antidiabetikum?

A túlsúly kérdése

A fogyás hatása a metabolikus szindróma összetevőire

A paleolit étrend hatása a metabolikus szindróma összetevőire

Egy „őspaleós” tapasztalatai

Újabb kori paleolit vizsgálatok

A táplálkozás és a depresszió kapcsolata

Gyulladás és étrend

Hüvelyesek és gyulladás?

Kalóriarestrikció és depresszió

Összegzés

VII. Hiányállapotok és depressziószerű tünetek

Omega-3 és depresszió

Az omega-3 szerepe az emberré válásban

Omega-3 hiánya és depresszió

Omega-3 és hiánya

Omega-3 és gyulladás

Az omega-3 összegzése

Koleszterin és depresszió

Pár szó a vitaminokról

VIII. Mozgás és depresszió

Edzés és depresszió

Az edzettség véd a depresszióval szemben?

A sport depresszióellenes hatása

Antidepresszáns és aerobik: melyik a hatásosabb?

A testedzés és gyulladás

Összefoglaló

Zárszó

Jegyzetek

Irodalomjegyzék

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Playfair Display – SIL Open Font License