Renáta W. Müller

Dylan

Novella

A lázadó sorozat 3.

ISBN: 978-615-6306-03-6

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll.

Az e-könyvet a vásárló kizárólag saját célra

jogosult használni.

Az e-könyv engedély nélküli másolását,

jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

©Renáta W. Müller 2021

Tartalom

2 évvel később

A sorozat következő része: Hamid

Nem sokan tudnak arról, hogy mi volt hármunk között, és még annál is kevesebben értették meg. Ez sosem hasonlított egy klasszikus szerelmi háromszöghöz. Szó sincs két férfi küzdelméről ugyanannak a nőnek a szerelméért vagy más hasonló romantikus maszlag. Volt elég időm gondolkodni rólunk, de ha őszinte akarok lenni, én magam sem értem egészen. Annyit tudok, hogy ez a különleges kötelék megvolt köztünk a legelejétől fogva, és nem a rivalizálás vagy a féltékenység éltette. Beleszerettem Aminába nem sokkal azután, hogy megjelent Liam küszöbén, és a tesómmal pontosan ugyanez történt. A különbség az volt köztünk, hogy míg én hónapokon át harcoltam az érzés ellen, Liam, önmagához híven, fejjel vetette magát a románcba. Amina pedig beleszeretett mindkettőnkbe.

Az tiszta sor volt, hogy ők ketten miért vonzódnak egymáshoz, de hogy engem mi okból akart – úgy értem, miért akart megtartani a szexen kívül –, az rejtély volt számomra. De mostanra megtanultam, hogy vannak dolgok, amiket egyszerűen el kell fogadnunk úgy, ahogy az élet elénk teszi, és nem érdemes túl sokat rugózni rajta. Olyanok voltunk együtt, mint a kék, a zöld és a piros. Hiába három különböző szín, ha összekeverjük őket, együtt kiadnak egy negyediket; a fehéret. Amina azt mondta, hogy mi ketten együtt tesszük ki a tökéletes férfit a számára, nem tud és nem is akar választani köztünk, és ez pont így volt tökéletes. Nem éreztem féltékenységet, amikor Liam a szemem előtt elégítette ki a nőt, akibe szerelmes voltam, mert egyszerűen stimmelt a dolog, és biztosan tudom, hogy a tesóm ugyanígy érzett. Boldognak és elégedettnek akartuk látni Aminát, és mivel ő mindkettőnkre vágyott, megkapott minket. Az osztozkodás nem megfelezte, hanem megtöbbszörözte, és az egekig szította az élvezetet. Életem addigi legkirályabb időszaka volt, amit átéltem velük és kimondhatom, hogy soha nem voltam még annyira boldog, mint akkor.

De ahogy a bölcs mondás tartja: szarra nem lehet várat építeni, az én életem pedig ordas nagy ganéj hegy volt gyerekkorom óta. A menekülés a sötétség elől egészen addig működik, amíg le nem taglóz a vágy, hogy ne rohanj tovább a vesztedbe. Amina, Liam és a közösen töltött idő ébresztettek rá arra, hogy lehetne másképp is, és talán végre kiléphetnék az árnyak közül a fényre. Ahhoz azonban, hogy magam mögött hagyjam a maró múltat, szembe kellett néznem vele. Eltemetett emlékeket a felszínre hozni, fájó sebeket felszakítani és kimondani a kimondhatatlant… El kellett hagynom mindkettőjüket, hogy esélyem legyen valaha is igazán visszatérni.

Szóval, aki azt gondolja, önfeláldozásból léptem le két és fél évvel ezelőtt, mert nem akartam Liam és Amina közé állni, az baromi nagyot téved. Legyünk őszinték, nem vagyok szent, aki feláldozta magát az önzetlenség oltárán. Tudtam, hogy a távozásom összetöri Aminát, mégis meg kellett tennem. Azt is tudtam – és talán a szívemben reméltem is –, hogy ha elmegyek, nem lesz már olyan tökéletes nekik sem, mint amíg együtt voltunk. Amina teljes szívből szereti a tesómat, de időközben megértettem, hogy mindettől függetlenül szüksége volt rám is az egyensúlyhoz. Amikor leléptem, ez a tökéletes szimmetria megbomlott, és ezzel fájdalmat okoztam mindkettőjüknek. Akkor és ott, mégsem volt más választásom; el kellett mennem, hogy rendbe hozzam a saját és a húgom, Cat életét. Két és fél év hosszú idő, és hazudnék, ha azt mondanám, nem bizonytalanodtam el a visszatéréssel kapcsolatban. Míg én a múltammal viaskodtam, az ő életük nem állt meg, és az érzéseik, vágyaik megváltozhattak időközben. Amina szeretett egyszer, de vajon még mindig ugyanúgy akar? Liam megosztotta velem a nő szerelmét, aki az életénél is többet jelentett neki, de vajon ennyi idő elteltével is képes rá, hogy újra megtegye? Nem voltam biztos benne.

A lényem egy része kész volt visszatérni a helyre, ahova mindig is tartozott, egy másik része azonban félt szembesülni azzal, hogy talán már nincs is szükségük rám. Könnyen meglehet, hogy egyedül rá se szántam volna magam a visszatérésre, és a tengerentúlon kezdek új életet, de a sors nem így akarta. Liam utánam jött, hogy visszahozzon.

Kiszállni a kocsiból és végigmenni az ismerős előkerten a Parker ház bejáratáig, olyan érzés, mint egy időutazás. Kismilliószor jártam már itt tíz éves korom óta, és hiába telt el annyi idő, most is olyan, mintha haza jönnék. Elég vadul hangzik, de Liam azt mondja, Lily-t eljegyezte valami rockénekes a The Toxicsból. Igen, pont abból a Grammy díjas The Toxicsból. Ettől érthető módon baromira lesokkoltam, és még mindig emésztgetem az infót, másrészről viszont bárki jobban megteszi annál a fatökű Osborne-nál. Ezt az új gyereket azért még le kell csekkoljuk a tesómmal, mielőtt eldöntjük, hogy kiheréljük-e vagy maradhat.

Nem csak Liam van felspannolva, én is ideges vagyok, mert halvány fogalmam sincs, hogy fogadnak majd. Parkerék miatt nem parázok, de Amina… vele bármi lehet. Mindig is nagyon temperamentumos volt, dunsztom sincs hogy reagál, ha hirtelen meglát ennyi idő után. Könnyen meglehet, hogy elküld az anyámba, miközben az orromra vágja az ajtót, és még csak nem is haragudhatnék, ha így tenne. A szívem azt súgja, hogy még mindig ugyanúgy szeret, de akkor is tény, hogy itt hagytam két és fél évvel ezelőtt. Liam szerint nem változott semmi, de ismerve a mi kis hercegnőnk vérmérsékletét, hiszem, ha látom.

Ver a víz, amikor megállunk az ajtó előtt és inkább a háttérbe húzódom, míg a tesóm becsenget. Egymásra nézünk, az arca feszült és fáradt az utazás miatt, de úgy saccolom, én sem festhetek jobban.

Végre kinyílik az ajtó, és egy rohadt magas, sötét hajú pali néz velünk szembe, bicepszén tetkó, a szemöldökében piercing. Kissé züllött feje van, és az inger, amitől ökölbe szorult kezemet ütésre emelném, zsigerből jön. De valahogy mégis ismerős az arca, és észbe kapok, hogy akkor ez csak az a Payne gyerek lehet, Lily vőlegénye. Egyébként sem lenne hasznos a visszatérésemet egyből egy bokszmeccsel kezdeni, szóval visszaeresztem a kezem magam mellé. Hülyén állunk, és csak bámuljuk egymást, amikor végre Lily is megjelenik. Felsikolt meglepetésében, és futva veti bele magát Liam karjába. A Parker család szokásához híven össze-vissza csókolgatják egymást, de mielőtt beszólhatnék valamit, nagy csattanást hallok bentről. Odakapom a fejem és meglátom őt.

Amina úgy áll ott, mint egy kőszobor, mint akiből kiment az élet. Bármi volt is a kezében az előbb, az most apró darabokban hever a padlón, de ő csak zsibbadtan és hulla sápadtan bámul rám. Ránk. Lily ekkor vesz észre, és a bátyja után most az én nyakamba ugrik, de olyan vehemensen, hogy majdnem hanyatt vágódom. Ez kizökkent a zsibbadtságomból, nevetve ölelem magamhoz, a nyakamon érzem nedves könnyeit, ahogy a nevemet ismételgeti. Aztán egyre több arc jelenik meg az előtérben és elszabadul az érzelmi hurrikán.

Katie Parker robog felénk könnyezve, mögötte Brian és Vivien nagyi. Berángatnak bennünket a lakásba, felváltva csókolgatnak és ölelgetnek, mindenki egyszerre beszél, már azt sem tudom kinek a keze van rajtam. Parkerékre alapból jellemző ez a fajta érzelgősség, ebben láthatóan nincs változás, én azonban sosem voltam oda a túlzott fizikai kontaktusért. A szex kivétel persze, de egyébként nincs igényem rá, hogy letapizzanak.

Amina az egyetlen, aki még mindig dermedten áll és tekintete ide-oda ugrál közöttünk, mintha nem tudná felfogni, hogy mindez valóság. Úgy áll ott, mint akinek földbe gyökerezett a lába, mintha képtelen lenne megmozdulni. Nézem az ismerős vonásait, azokat a szürkés szemeket a mézszínű árnyalattal, és megállapítom, hogy még mindig ő a leggyönyörűbb nő a világon. A haja mostanra visszanyerte az eredeti aranybarna színét, és ahogy megbabonázva figyelem a száját, ami annyiszor volt a gyönyör forrása, érzem, hogy minden újra kezdődik. Vagy talán nem is ez a megfelelő kifejezés, mert sosem ért véget. Az utóbbi években megpróbáltam elnyomni magamban az emlékét, hogy kevésbé fájjon, és ne égessen annyira a hiánya, de amikor egymás szemébe nézünk, már biztosan tudom, hogy bennem semmi nem változott. Most ugyanúgy imádom és kívánom, mint azelőtt. Sosem számított más nő, ő az egyetlen, aki igazán megérintett, és akire nekem is szükségem volt. Végül Liam lép oda hozzá és megáll előtte. Megbabonázva bámulják egymást néhány másodpercig, mielőtt Amina a nyakába ugrik, és a karjába simul. Látom, ahogy folynak a könnyei, arcát a nyakába fúrja, és zokog. Légzésem felgyorsul, a testem, pont mint régen, felforrósodik és izzani kezd, míg figyelem őket. Azonnal visszatérnek az emlékek, egyik a másik után, hogy milyen tökéletes volt, amikor együtt tettük boldoggá őt Liammel. Hosszan ölelkeznek, Liam az ölébe emeli, a nyakát csókolja, aztán az arcát. Végül, amikor eljut a szájához és látom, hogy betolja a nyelvét Amina ajkai közé, elborít a libabőr, és reszketni kezdek a rám törő vágytól. Míg csókolóznak, Amina szeme kinyílik, és ahogy szembe néz velem, torkomon akad a következő lélegzet. Már ennyi is elég ahhoz, hogy elvegye az eszem a vágy. Viszket a tenyerem, hogy megérintsem a csupasz bőrét. Akarom őt most rögtön, de félrekapom a tekintetem, mert nincs jogom hozzá, hogy megtegyem. És abban sem vagyok biztos, hogy valaha visszanyerhetem ezt a kiváltságot.

Állati nehezen jutunk csak el a nappaliig, olyan az egész jelenet, mint egy felbolydult méhkas. Lenyomnak bennünket a kanapéra, egyszerre csodálnak, kérdeznek és Katie máris meg akar etetni bennünket. Fogdossák az arcunkat, a borostánkat, hogy mekkora öröm újra látni, ugyanakkor szörnyülködnek a kinézetünkön. Láttak volna közvetlenül a megérkezésünk után! Úgy néztünk ki, mint a vademberek, bár a zúzódások és horzsolások nyomai mostanra nagyrészt begyógyultak. Az első utunk azért Liam lakásába vezetett, hogy rendbe szedjük magunkat, és én is levágtam a 10 centis szakállamat, csak borostát hagytam. Azt is csak azért, mert tudom, hogy Amina odavan érte. Két és fél éve legalábbis szerette.

Ő a többiektől kissé távolabb, a teraszajtónak dőlve áll, karjait védekezőn összefonja maga előtt, és az ajkát harapdálva les minket. Mindhárman érezzük, hogy beszélnünk kellene, mert az a láthatatlan zsinór most is ott feszül hármunk között, és ellenállhatatlanul húz egyre közelebb. Liam kérdőn néz rám Lily válla felett, és Amina felé bök, én meg tanácstalanul megvonom a vállam. Nem tudom, mit csináljak. Mióta betettem a lábam a házba – azaz húsz perce –, csak bámuljuk egymást némán. Van egy olyan érzésem, hogy ha megérintem nekem annyi, holtan esem össze. Liam végül megelégeli a szarakodásomat, feláll és közli a többiekkel, hogy mindent el fogunk mesélni később, de most muszáj pár szót váltanunk Aminával hatszemközt. Senki nem tiltakozik, hanem megértően bólogatnak, Lily susmog valamit a vőlegénye fülébe magyarázatképpen. Kurvára kíváncsi lennék rá, hogy ezt hogy adja be neki.

Amikor kimegyünk a lampionokkal megvilágított hátsó kertbe, Liam becsukja mögöttünk az ajtót és a félhomályban azonnal magához rántja Aminát. Tenyere közé veszi az arcát, és falja a szemével, aztán a szájával is, mint aki nem tud betelni a látvánnyal, és a bánatba is, teljesen együtt érzek vele.