Sherry Jones

Josephine
Baker

utolsó tánca

Kossuth Kiadó

Tartalom

NYITÁNY  Le Paradis du Music-Hall, Párizs, 1975

I. JELENET  La Louisiane

Első fejezet  Saint Louis, 1913

Második fejezet  1914

Harmadik fejezet  1915

II. JELENET  II Était Une Fois (Egyszer volt, hol nem volt)

Negyedik fejezet  1919

Ötödik fejezet  1920

Hatodik fejezet  Philadelphia, 1926

Hetedik fejezet  New York City, 1923

III. JELENET  Josephine Chante La France (Josephine a La France-t énekli)

Nyolcadik fejezet  Atlanti-óceán, 1925

Kilencedik fejezet  Párizs, 1925

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet  Berlin, 1926

Tizenkettedik fejezet  Párizs, 1926

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet  1926

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet  1928

Tizenkilencedik fejezet  Berlin, 1928

Huszadik fejezet  New York, 1935

Huszonegyedik fejezet

IV. JELENET  Vive la Résistance

Huszonkettedik fejezet  Le Beau Chêne, 1939

Huszonharmadik fejezet  Párizs, 1940

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet  Lisszabon, 1940

Huszonhetedik fejezet  Marokkó, 1941

Huszonnyolcadik fejezet  Jeruzsálem, 1942

Huszonkilencedik fejezet  Párizs, 1944

V. JELENET  La Grande Finale

Harmincadik fejezet  Miami, 1951

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet  Tokió, 1954

Harmincharmadik fejezet  Párizs, 1975

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

NYITÁNY

Le Paradis du Music-Hall, Párizs, 1975

ALVÁS? HOGY ALHATNA, hiszen olyan sokat kell még élni! Sosem volt szüksége sok pihenésre, de most elkerüli az álom, és ez nem is csoda, hiszen itt világít megint a neve Párizsban, évek óta először, és sztárok ülnek az első sorokban minden egyes ragyogó este, a kritikusok ömlengenek, mintha épp valami csodát hozna össze, mintha a sírból kelt volna ki, hogy elénekelje és eltáncolja az életét a színpadon. De még csak hatvannyolc éves, nem halott! Csak úgy néz ki éppen, mintha az lenne, túlhajszolja magát, és alig valamicskét alszik élete talán legnagyobb elő adása után. Hogyan fogja azt felülmúlni ma este? Semmi gond: Josephine Baker soha nem okoz csalódást.

– Hallottam, ahogy megjött reggel ötkor – mondta Lélia, a szobalánya. Josephine háta mögött állt a fürdőszobában, és a gyér hajtfürtjeihez tűzdelte a parókát. Édes istenem, hogy nézek ki, gondolta Josephine, akkora táskák nőttek a szemem alá, mint egy bernáthegyinek.

– Meg akarja ölni magát?

– Azzal, hogy egész éjjel Mick Jagerrel táncoltam? El tudok képzelni ennél rosszabb halált is. – Sosem volt még tombolóbb premiersikere, és még sosem jött el ennyi sztár: Sophia Loren, Alain Delon, Grace Kelly, Jacqueline Kennedy Onásszisz, Diana Ross, Carlo Ponti és persze Mick. Harminc percen át tapsoltak állva. Josephine már arra gondolt, hogy sosem lesz vége, a lába remegett, mintha kocsonyából lenne, ahogy elbotorkált az öltözőjébe, és összeroskadt. Utána következett a fogadás a Bristol Hotelban: egy torony méretű tortával ünnepelték meg, hogy ötven évet eltöltött Párizs színpadain. A sütemény tetején díszelgő 50 felirattól kirázta a hideg Josephine-t. Ez is emlékezteti Micket a korára. De a férfi szemében egy pillanatra sem hunyt ki a ragyogás.

– Az orvos szerint pihennie kell – közölte Lélia, amikor megszólalt a csengő. Josephine egy hatalmas napszemüveggel takarta el smink nélküli arcát.

– Rengeteg időm lesz pihenni, ha majd meghalok – felelte.

Az ajtóban Maurice, az öreg portás tárta ki a karját.

– Várja az autó, madame.

Elkíséri a liftig, megnyomja a gombot, hagyja, hogy becsukódjon az ajtó. Mikor Josephine kiszáll a földszinten, már ott várja, lerohant a lépcsőn. Kicsit liheg, erre Josephine elvigyorodik: Maurice nem bírná végigtáncolni a mai estét, holtan esne össze már a szünet előtt.

Maurice egy meghajlással adja át Josephine-t a színház franciakék szemű, kölyökképű sofőrjének – ezek minden évben egyre fiatalabbak lesznek. A sofőr besegíti a limo hátsó ülésére. „Mint egy koporsószállító, teljesen olyan” – mondta Josephine Levasseur-nek, a rendezőnek, mire a férfi felnevetett, holott Josephine halálos komolyan beszélt. A sofőr egy takarót terít a lábára, megkérdezi, kényelmesen ül-e. Április van már, de olyan hideg és esős, mintha február lenne. Vajon mit tenne a sofőr, ha azt mondaná neki, hogy fázik?, tűnődött el Josephine. Megmelegítené? Nem, nem… azok az idők elmúltak.

Ahogy végighajtanak a Paul Doumer Avenue-n, Josephine jobb oldalán megjelenik az Eiffel-torony, mint egy elegáns őr, Párizs szimbóluma. A Szabadság-szoborral ellentétben nem ígér semmit, így nem is hazudik. Az évek során Josephine mindig olyan szállodai szobákat és apartmanokat választott, ahonnan láthatta. Most, úton az aprócska lakásból, amit kölcsön kapott, és ahonnan nincs kilátás, a társaságául szegődik a Bobino színházig. Igen, elbukott, de nem teljesen – még mindig itt van neki Párizs.

Az autó beáll a színház elé. Josephine neve áll hatalmas betűkkel a bejárat felett, alatta a felirat: Un Grand Spectacle. Két és fél óra csillogás és ragyogás. A néző nem kíváncsi az igazságra. Ezt a leckét már rég megtanulta, és talán nem is tudható, mi a valóság és mi nem.

Dehogynem tudod, morogja magában. Ne hazudj magadnak, Josephine!

Nyílik az autó ajtaja, és Josephine elfogadja a kövérkés sofőr kezét, akinek a bajsza, mint egy ecset, egész más, mint az elegáns Andréé, aki éveken át furikázta, és tanúja volt a hátsó ülésen zajló életének. Egyszer Josephine lefeküdt vele a hátsó ülésen, nem, nem ez a kocsi volt az, ott kígyóbőr huzat volt, és a cipősarka lyukat vájt a tetőbe… De ez réges-régen történt. Minden réges-régen volt, úgy tűnik.

Kilép a rajongó tömegbe, az emberek lemezeket, programfüzeteket, autogramtömböket tartanak felé, hogy írja alá őket. A sofőr próbálja elhessegetni a sokaságot, amíg Josephine rá nem szól, hogy hagyja abba. Ezek az emberek ki tudja, mióta várnak rá, és nem fog csalódást okozni nekik. De ahogy aláírja a nevét, és megsimogatja az egyik várakozó táskájából előkandikáló kiskutyát, és pózol a képekhez, megjelenik Monsieur Levasseur, az igazgató. Odasiet az ajtóból: hegyes orr, árok az állán, régebben jóképű volt, de mostanra, akárcsak Josephine, megöregedett. A férfi betereli Josephine-t a színházba. Két óra múlva színpadra kell állnia, ez épp elég, hogy rákenjék a mázat.

– Holnap a művészbejárón jöjjön be, hátul, úgy elkerülheti a tömeget – mondja Levasseur, tudva, hogy Josephine nem tesz majd így, mert látni és látszani akar. – Egy utolsó show – rimánkodott mindenkinek, a barátainak, a gyerekeinek, az orvosának, de nem hitt neki senki. Ő maga sem hisz magának.

Olyan gyorsan mennek, amilyen gyorsan csak Josephine engedi, az igazgató átvezeti a vörössel és arannyal díszített termen, ahol a kellékesek épp a nagyszabású bevonuláshoz rendezik össze a lépcsőt. Átmennek a kék selyem öltözőbe, ahol két sminkes lekapja róla a parókát, a kalapot, a napszemüveget, a tükör elé ültetik, és nekiállnak a kenegetésnek, pamacsolásnak, egyik réteg a másik után kerül fel.

Josephine elszundít a székben, az előző éjszakáról álmodik. Mick pörgette, és keskeny ajka remegett Grace beszédére. Grace Kelly méltatta az előadást, de hozzátette, hogy ez nem elég Josephine-nek, film kellene neked, drágám, vagy egy regény.

Arra ébred fel, hogy szorosan letűzik a haját a paróka alá, és hátrahúzzák a bőrét, hogy kisimuljanak a ráncok, és eltűnjenek az évek. Egy tű a koponyájába szúr, mire könny futja el a szemét, amit gyorsan letöröl valaki, nehogy összekenje a sminket. Berohannak az öltöztetők, a fehér ruhát, mint valami második bőrt, ráillesztik hetek óta éheztetett testére. Magnifique, mondja az egyik, ahogy Josephine elfordul, vékony karját és nyakát csodálja, majdnem teljesen lapos hasát. Hatvannyolc éves, és még mindig nagyszerűen néz ki.

Ahogy a fejére teszik a hatalmas, tollakkal díszített, kerek kalapot, érte jön az ügyelő, meghajol, mint egy gavallér, és felkiált Josephine szépségét látva. Ő még egyszer megnézi magát a teljes alakos tükörben, újra elcsodálkozva az átalakuláson. Már nem elhasznált, vén szatyor, hanem vibráló, fiatal nő, tollakkal díszítve, tizenkét centis sarkakon állva, elszántan, hogy még egyszer rabul ejtse Párizs szívét – hiszen Párizs az ő igazi szerelme ötven éve, még ha ugyanolyan szalmaláng is e szerelem, akárcsak a többi. Felemeli a karját, felborzolja a tollakat a ruhája ujján.

– Showtime!

Az ügyelő szinte áhítattal fogja kézen, mintha oltár elé vezetné. A függöny mögött két gyönyörű, fehér frakkos fiú lép oda hozzájuk, hogy felkísérjék Josephine-t a lépcső tetejére. Ott megvárja a nyitány első taktusát egy olyan ruhában, amilyet sosem hordott, a belle époque idejéből, jóval az ő kora előttről. De mi ezzel a gond? A közönségnek úgyis mindegy.

Az emberek nem az igazságért jönnek a színházba.

A rajongói az álmot akarják, a cukormázat, a ránctalan arcot, a sosem tört szívet, a gondtalan életet.

Megszólal a zene. Felemelkedik a függöny. Josephine visszapislogja a könnyeit, és még egyszer, lassan sétálva belemerül az életébe.

I. JELENET

La Louisiane

Josephine néhány fiatalabb változata vág át a színpadon, mögöttük táncosok és zenészek, konfetti száll, New Orleans zászlója leng. Ezek a lányok jól tápláltak és jól öltözöttek, egyáltalán nem emlékeztetnek a gyerek Josephine-re. Van rajtuk cipő.

Ezek a boldog gyermekkort megélő lányok kitalált történetek szereplői, olyan történeteké, amilyeneket évek óta mesél – mivel a valódi gyerekkora túlságosan nyomorult volt. Josephine nyilvánosság előtt megjelenő múltja mindig is illúzió volt.

A missouri Saint Louisból a louisianai New Orleans lett.

A dzsessz-zenekar élénk dallamot fúj, zöldbe és aranyba öltözött táncosok vonulnak a Mardi Grason, és ragyogó, színes gyöngysorokat dobálnak a közönség sorai felé. Josephine vidáman elénekli a Sonny boyt, nem mintha bármi köze lenne a gyerekkorához, hanem mert szépen kiemeli a hangját, amely gazdag, mély alttá érett.

Egy csoportnyi gyerek vonul fel-le a színpadon, egy fekete nő pólyás babát tart a karjában, egy copfos kislány olyan ruhában és olyan frizurával jelenik meg, amilyen Josephine-nek sosem volt, egy harsonázó kamasz… Itt legalább az igazság csírája fellelhető. Tizenhat évesen New Yorkba költözött New Orleansból, mintha meg sem történt volna a Philadelphiában töltött egy év és a házasság Billy Bakerrel. A történetnek erről a részéről jobb hallgatni.

Minden rohanva kavarog előre, mint egy ciklon, jó és rossz részek együtt, felkapják és megforgatják Josephine-t, és ő nem tehet semmit.

Első fejezet

Saint Louis, 1913

A MAMA MINDIG AZT MONDTA, Mrs. Kaiser milyen kedves, de Josephine felismerte a gonoszságot. Látta a nő csorba fogain, a kicsi, kemény, fekete szempárban, amellyel végigmérte, mintha a kislány a saját dédnagyanyja lenne a dél-karolinai Charlestonban az árverésen. Ahogy beszélt, az éles, kétségbeesett hang egy sárga, zümmögő darázst idézett fel Josephine-ben, ahogy hisztérikusan, mérgesen röpköd, keresve, hogy kit szúrhat meg.

– Carrie, nem is mondtad, hogy ilyen szép! – Ez persze hazugság volt rögtön, hiszen Josephine-nek nyúlfogai voltak. – Mi a kedvenc tantárgyad, kislányom?

Ezen el kellett gondolkoznia. Az iskola azt jelentette, hogy egy helyben kell ülnie, és csendben maradnia. – Az ebéd – mondta végül, mire Mrs. Kaiser keskeny arca hegyes lett, mint egy ítélkezéssel élesre fent borotva. Túl gonosz, hogy nevessen, állapította meg magában Josephine, a szemét forgatva és az ajkát kifordítva.

A mama mellett állt túlságosan szűk, a varrásoknál majd szétrepedő, vasárnapi ingében Arthur apu, és épp elnyomott egy horkantást. Imádta, mikor Josephine bohóckodik és grimaszol, de volt annyi esze, hogy ne bátorítsa egy fehér hölgy előtt, aki elegánsnak hitte magát a virágos ruhában, amit a mama mosott és vasalt ki neki a mosodában, ahol dolgozott. Volt, aki azt gondolta, hogy Josephine arca mulatságos, mások szerint nem volt az, de mindenki egyetértett abban, hogy úgy néz ki, mint akinek egyáltalán nincs semmi esze, és ezt Mrs. Kaiser is így gondolta. Így, hogy bandzsított, nem láthatta azt az arcot, ami még ahhoz is csúnya volt, hogy egy anya szeresse, leszámítva Josephine anyukáját, akit elvakított a huszonöt cent ragyogása, amit épp készült megkeresni.

– Okos is – mondta Mrs. Kaiser, és ráhúzta az ajkát még Josephine-énél is nagyobb fogaira. – Komolyan, el sem hiszem, hogy csak hétéves! Elég érett a korához képest, pont, ahogy mondta. De ugyanakkor kicsi is. Nekem erős kell, ezt megmondtam.

– Erős ez, olyan erős, mint én, asszonyom. Minden reggel és este ő hoz vizet az utca végéből. Mutasd meg az izmaidat, Tumpy!

Josephine felemelte egyik ernyedt karját. Kizárt, hogy elmenjen ezzel a fösvénynek tűnő boszorkánnyal, ha rajta múlik. De ekkor a mama kirángatta az ajtón, le a lépcsőn, és benyomta az asszonyság T-modelljébe. Josephine életében először ült autóban. Szinte kővé dermedve nézte, ahogy Arthur apu beindítja a motort, mely köpködve életre kel, és már mentek is, már késő volt menekülni. Felvette a napszemüvegét, és megadta magát a sorsának.

– Csak teher nekünk – hallotta, ahogy anya Arthur apunak mormog utolsó éjjel. A testvérei már aludtak, Josephine a sötétbe bámulva hallgatta, ahogy egy patkány kiszabadít egy konzervdobozt, majd rágni kezd.

– Nem bírom tovább – folytatta anya. – Még az én csupa szeretet természetemmel sem.

Josephine arca úgy égett, mint verés után a hurkák a testén. Legszívesebben felkiáltott volna, hogy véletlen volt, de az sem változtatott volna semmin. Senki sem gondolta, hogy szándékosan verte volna le a földre az öreg koporsóját. Megjelent előtte a jelenet: a kezében volt a sikló, amit kint talált, öreg Tomnak szánta ajándékba, mert ő imádta a kígyókat. Akkor egy nő sikoltott, kiverte az állatot Josephine kezéből, és a kislány a hat étkezőszék alá vetette magát, amin a koporsó volt, hogy kimentse a szerencsétlen állatot. Meglökte a koporsót, mire kigurult Mr. Tom holtteste. Otthon elsuttogta Richardnak, Margaretnek és Willie Maenek, mi történt. Ők majd szétpukkadtak, ahogy visszafojtották a nevetést, aggódva, hogy Josephine-re verés vár. Most már azt kívánta, bár megverték volna. Talán akkor anya elégedett lenne, és nem küldené el, hogy ezzel a hegyes képű nővel éljen, aki csak egy rabszolgát akart.

– Nem illik ide – mondta anya Arthur apunak. Mint ahogy sehova máshova sem, gondolta Josephine.

– Ne szopd az ujjad, te kis pogány! – ripakodott a kislányra Mrs. Kaiser, és olyan erősen rácsapott, hogy a gyerek csillagokat látott. – Majd adok én neked annyi munkát, hogy nem is jut eszedbe a szádba tenni a kezed! – Betartotta az ígéretet, az egyszer biztos. Josephine majdnem el is felejtette, hogy kell használni a villát, olyan keveset kapott enni.

Egy darab maradék kukoricakenyér volt a reggelije némi melasszal, és még egy darab az ebédje. Iskola után meg azt ette, ami megmaradt belőle: ekkor már hideg volt és száraz, mint a fűrészpor, és nem járt hozzá melasz. Mikor hazaért, a házban étel illata terjengett. Josephine-nek folyt a nyála, de csak főtt krumplit kapott vacsorára, semmi mást, miközben az asszonyság leült a terített asztalhoz, és ott lakmározott előtte: sonkát, spenótot, fekete babot szafttal és édes paradicsommal. A csont a kutyának járt. Háromlábú, a kutya levitte a pincében lévő dobozába a csontot, ahol Josephine-nel aludt, és szétkente a szalmán a zsírt, a kislány haja egy hétig sonkától bűzlött. Mikor a szél az orrához vitte a szagot, a gyomra összerándult, a száját elöntötte a nyál, de csak a sonkaszagú levegőt nyelhette.

Csoda-e, hogy elaludt az iskolában? Az asszonyság cipőjének hegyétől ösztökélve reggel, még hajnalhasadás előtt kivonszolta magát a dobozból, ahol aludt, és a pincében egy vödörbe pakolt némi szenet, a vállára vette és felcipelte, a kutya ott sántikált mögötte. Kinyitotta az ajtót, kiengedte a kutyát, és begyújtotta a sparheltet a konyhában, azután vitt még fel szenet, és megrakta – csendben, hogy ne ébressze fel az asszonyságot, mert azért verés járt volna.

Josephine szoros barátságot kötött a néhai uraság derékszíjával, mondhatni intim viszonyba kerültek, vértestvérekké váltak. Megismerkedett a szíj a kislány szinte minden porcikájával: a lábával, a hátával, a fenekével, és – mikor elfordult, hogy védje magát, és könyörögjön az asszonyságnak, hogy hagyja abba – a karjával, a kezével, a hasával meg a mellével is. Úgy érezte, mindenhol végigmart már rajta, csak az arcán nem, mert iskolába kellett mennie. A teste jól láthatóan csupa hurka és seb volt, és a tanárnő, Mrs. Smith folyton kérdezett:

– Mikor mentél aludni, gyermek? Mikor keltél? Rosszat álmodtál? Tumpy, válaszolj, kérlek, próbálok rájönni, miért nem bírsz ébren maradni a tanítás alatt. Beteg vagy? Ha ez így folyik tovább, beszélnem kell a nagynénéddel.

Mrs. Kaiser közölte az iskolában, hogy Josephine a fivére törvénytelen lánya, és amennyire a kislány tudta, ez akár még igaz is lehetett.

Hálaadás előtt nem sokkal az asszonyság berakta a konyhában lévő ketrecbe az Apró Tim névre hallgató pulykát, Josephine egyetlen barátját – Háromlábút leszámítva –, hogy felhizlalja az ünnepre. A pulyka így már nem rohangálhatott az udvaron a gyerekkel, és olyan gyorsan hízott, hogy Josephine csak onnan ismerte fel, hogy elbiccentette oldalra a fejét, mikor beszélt hozzá. Ragyogó szemével egyenesen a kislányra nézett, mint aki minden szót ért.

– Ne edd meg! – suttogta a pulykának, mikor szárított kukoricát öntött a tálkájába, de az az utolsó szemig felhabzsolta, és repetáért hurukkolt.

Pár nappal hálaadás előtt eltűnt a kukoricás zsák. Josephine tudta, mit jelent ez: Apró Timet hamarosan levágják. Háromlábú mellé kucorodott a dobozba, és magához ölelte a kutyát, szorította, az arcát a kopott szőrbe temette, és a kutya szagára figyelt, nem gondolt a barátjára, aki a sorsára vár a ketrecben. Elképzelte, hogy fellopózik a konyhába, és szabadon engedi Apró Timet… De mégis hogyan tehette volna? A ház zárva volt, és az asszonyság magánál tartotta a kulcsot. Másrészt meg ha kiszabadítaná a hálaadásra szánt pulykát, akkor őt főzné meg az asszonyság vacsorára.

Reggel, amikor végzett a feladataival, látta, hogy az asszonyság ott ül a konyhaasztalnál egy halom krumpli előtt, a kezében egy hámozókéssel. Josephine odahúzta a székét, hogy nekilásson, de a nő egy ollót nyújtott neki. Megfogta a ketrecet, és kivitte, közben odaszólt a kislánynak, hogy vegye le a ruháját, és jöjjön ő is.

– Mr. Kaiser intézte ezt régebben, de most, hogy már nincs, rád marad – közölte, mikor Josephine kibotorkált az ajtón. – Te meg mit remegsz? Félsz egy vén kis pulykától? – Horkantott. – Nagyjából akkora, mint te, az igaz, és ugyanolyan ostoba is, jól összeilletek.

Letette a ketrecet a baromfiudvar szélére, és intett a remegő Josephine-nek, hogy üljön le egy székre, ahol akkor szokott ülni, mikor csirkéket vágott le. A kislány ölébe tette Apró Timet. A madár bizalommal teli tekintettel nézett rá fél szemével. Josephine az arcához emelte a kezét…

– Ne érj a szemedhez, miután a madárhoz nyúltál, te ostoba kis néger! – ütötte el a gyerek kezét az asszonyság. – Nem akarlak betegen hazaküldeni így, hogy mindjárt karácsony. – Josephine legszívesebben felugrott volna, hogy a földre lökje ezt a gonosz nőt, és kirohanjon a kapun a barátjával, le az úton, de nem mehetett sehova egy szál bugyiban. Halálra fagyna, vagy az asszonyság elkapná, mint legutóbb, és addig verné, amíg el nem ájul.

Elengedte egy másodperce a madarat, hogy megvakarja magát – Háromlábú bolhái csipkedték –, mire az csapott egyet a szárnyával, és lerepült a kislány öléből a földre.

– Elment! Most nézd meg, mit műveltél! – kiáltotta az asszonyság. – Mondtam már, hogy ne vakarózz, de nem vagy rá képes, hogy egyszerűen ott tartsd a kezed, nem vagy rá képes, te kis barbár?

– Hagyjon békén! – kiabálta Josephine, és talpra kecmergett. Az asszonyság az ollóra pillantott, amit Josephine még mindig a kezében tartott, és az arckifejezése eltorzult. Csak próbáld meg!, sugallta a tekintete.

– Tedd le azt az ollót, vagy a te torkodat vágom át! – közölte.

– Akkor majd megöl az anyukám.

– Nem, az anyukád megköszönné nekem. Most nyomás, fogd meg azt a pulykát és öld meg, mégpedig gyorsan! Szólj, ha már nem vérzik, hogy leforrázzuk, és letollazd. Siess, mert elkésel az iskolából!