Erősítsd meg az utazásod

Motivációink váratlan valósága

MATTHEW KALANI TATE tollából

Szerzői jogi közlemények

Szerzői jog © 2025

MATTHEW KALANI TATE .

A kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül a könyv egyetlen részét sem szabad másolni vagy továbbítani semmilyen módon, sem elektronikus, sem mechanikus úton, beleértve a fénymásolást, a rögzítést vagy bármilyen információtároló és -visszakereső rendszert.

Tartalomjegyzék

Bevezetés

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

Bevezetés

A 20. század közepén két fiatal tudós olyan kísérletekbe kezdett, amelyek forradalmasították volna a világot, de nem sikerült. Harry F. Harlow pszichológiát tanított az egyetemen.

Az 1940-es években Wisconsin államban fejlesztették ki az egyik legkorábbi laboratóriumot a főemlősök viselkedésének tanulmányozására. 1949-ben Harlow és két kollégája egy kéthetes tanulási kísérletet indított nyolc rhesusmajommal. A kutatók egy egyszerű mechanikus kirakóst készítettek, amint az a következő oldalon látható. A megoldásához három lépésre volt szükség: eltávolítani a függőleges csapot, kicsavarni a horgot, és felemelni a csuklós fedelet. Bár az emberek számára könnyű, egy 13 kilós laboratóriumi majomnak sokkal nehezebb. Harlow problémája elkezdődött (balra) és megoldódott (jobbra).

A majmok rejtvényeket kaptak a ketreceikben, hogy megfigyeljék a reakcióikat és felkészüljenek a két hét elteltével esedékes problémamegoldó vizsgákra. Furcsa dolgok történtek viszonylag azonnal. A majmok összpontosítva, kitartóan és látható örömmel játszottak rejtvényeket külső befolyás vagy a kísérletezők ösztönzése nélkül. Rövid időn belül felfedezték, hogyan működnek a csapdák. Harlow a kísérlet 13. és 14. napján értékelte a majmokat, és rendkívül ügyesekké váltak. A rejtvényeket gyorsan és gyakran oldották meg, a kódok kétharmadát 60 másodpercen belül feltörték.

Furcsállottam ezt. A majmokat soha nem oktatták arra, hogyan nyissák ki a fedelet, hogyan csúsztassák el a horgot vagy hogyan távolítsák el a csapot. Amikor sikerrel jártak, senki sem adott nekik semmit – még egy kis halk tapsot vagy ennivalót sem. Ez pedig ellentmondott bizonyos, széles körben elterjedt hiedelmeknek a főemlősök viselkedéséről, különösen a kevésbé szőrös, nagyobb agyú főemlősökről, az emberekről.

Abban az időben a kutatók két fő motivációt azonosítottak az emberi cselekvés mögött. Az első a biológiai szükségszerűség volt. A múltban az állatok és az emberek egyaránt az ételre és az italra támaszkodtak a hidratáltság fenntartása érdekében, valamint a párzásra a libidinális szükségleteik kielégítése érdekében. Ami azonban nem történt meg, az az volt. Harlow szerint az étel, a víz vagy a szexuális kielégülés nem a megoldás eredményei voltak.

A majmok furcsa viselkedését azonban nem lehetett megmagyarázni az egyetlen másik, a tudomány által ismert ösztönnel. Ez a második ösztön, ellentétben a belső biológiai ösztönökkel, a környezeti jutalmakra és büntetésekre adott válaszként jelent meg. specifikus viselkedést mutatva . Valóban ez volt a helyzet az embereknél is, mivel nagyszerűen reagáltak ezekre a külső hatásokra. Több erőfeszítést tennénk, ha azt mondanánk, hogy fizetésemelést kaphatunk. Az ötös lehetősége arra ösztönözne minket, hogy többet tanuljunk a vizsgára. Pontosak lennénk és körültekintőek lennénk, és minden négyzetet bejelölnénk, ha azzal fenyegetnénk minket, hogy megbüntetünk minket a késésért vagy a nyomtatvány nem megfelelő kitöltéséért. Ez azonban szintén nem magyarázta a majmok viselkedését. Mivel jelentős tanulási és hatékony teljesítményt értek el speciális vagy külső ösztönzők alkalmazása nélkül, e tanulmány eredményei érdekes kihívásokat vetnek fel a motivációelmélet területén, ahogy Harlow fogalmazott (és szinte érezni lehet, ahogy frusztrációjában a fejét dörzsöli).

Lehetne bármi más is?

Válaszul Harlow egy innovatív elképzelést javasolt, amely harmadik hajtóerőként működött: Szerinte a munka befejezésében eredendő elégedettség rejlett.

A majmok nem másért oldották meg a találós kérdéseket, mint hogy megcsinálják, mert puszta öröm volt. Szerintük szórakoztató volt. Már az is jutalommal járt, ha élvezték a feladatot.

Ami ezután következett, tovább zavarosodott a kérdés, hogy vajon radikális-e ez az elképzelés. Talán valójában jelen volt az, amit Harlow „belső motivációnak” nevezett – ez az újonnan felfedezett hajtóerő. Mindazonáltal a másik két motiváció kétségtelenül elsőbbséget élvezett. A majmok mindenképpen jobban teljesítettek volna, ha mazsolát kaptak volna a feladatok megoldásáért ! Harlow kísérletében azonban a majmok valójában rosszabbul teljesítettek, és kevesebb helyes tippet tettek. Bár ezt korábban nem dokumentálták a szakirodalomban, Harlow megjegyezte, hogy az étel bevezetése ebben a kísérletben a teljesítményt befolyásolta.

Ez némileg furcsa volt, tudod. A tudományos analógia az lenne, ha egy acélgolyót figyelnénk meg, amely a levegőbe lebeg ahelyett, hogy a földre esne, miközben megpróbálnánk kiszámítani a sebességét egy ferde síkon. Ez arra utalt, hogy sok hiányosság van a gravitáció emberi viselkedésre gyakorolt hatásaival kapcsolatos ismereteinkben, és hogy az abszolútnak hitt szabályok valójában nagyon képlékenyek. Harlow kiemelte a majmok makacs elszántságát a találós kérdések megoldásában. Ezt követően a következő megfigyelést tette:

Ez a hajtóerő ugyanolyan alapvetőnek és erőteljesnek tűnik, mint a többi. Vannak bizonyítékok arra is, hogy [ez] ugyanolyan hatékony lehet a tanulás elősegítésében.

De akkoriban a két fő hajtóerő erősen befolyásolta a tudományos gondolkodást. Harlow tehát megkongatta a vészharangot. Arra utasította a tudósokat, hogy zárják le elméleti roncstelepeink nagy részét, és adjanak jobb, pontosabb magyarázatot arra, hogyan viselkednek az emberek. Azt mondta, hogy a mi magyarázatunk arra, hogy miért tesszük, amit teszünk, nem elegendő. Azt javasolta, hogy ahhoz, hogy valóban megértsük, mit jelent embernek lenni, el kell gondolkodnunk erről a harmadik hajtóerőről.

Aztán gyakorlatilag feladta az egészet.

Ahelyett, hogy a fennálló rendszer ellen harcolt volna, és a motiváció teljesebb megértését kezdte volna bemutatni, Harlow feladta ezt a vitatott kutatási irányt, és később elismertté vált a szeretet tudományával kapcsolatos munkásságáért. A harmadik hajtóerőről alkotott elképzelését sokat emlegették a pszichológiában, de a viselkedéstudományban vagy az önmagunkról alkotott ismereteinkben soha nem terjedt el igazán. Húsz évbe telt, mire egy másik tudós felvette azt a fonalat, amelyet Harlow olyan provokatívan hagyott az asztalon a wisconsini laboratóriumban.

Ema pszichológia szakos hallgató volt egy egyetemen, és témát keresett a disszertációjához. Ema , akinek már volt MBA diplomája, érdeklődött a motiváció iránt, de úgy gondolta, hogy az akadémikusok és az üzleti élet tévedett. Ezután a Harlow-féle kézikönyvből vett egy oldalt, és egy rejtvény segítségével többet megtudott a témáról.

Ema választotta ki . A kirakós hét műanyag eleme, amely alább látható, hat darabból áll, amelyek mindegyike négy, egyenként 2,5 cm-es kockából áll, amelyek közül az egyik három, egyenként 2,5 cm-es kockából áll. A játékosok a hét darabot számos különböző kombinációba rendezhetik, az absztrakt formáktól a könnyen felismerhető tárgyakig.

A hét darabból álló Soma kirakós a bal oldalon szétszerelt állapotban látható. A jobb oldalon pedig összeszerelve látható a több millió különböző lehetséges konfiguráció egyikében.

Ema két csoportra osztotta a tanulmány résztvevőit, akik között az intézmény hallgatói voltak férfiak és nők egyaránt: a kísérleti csoportra (erre A csoportként fogok hivatkozni) és a kontrollcsoportra (erre B csoportként fogok hivatkozni). Mindegyikük három, egyenként egy órás foglalkozáson vett részt, amelyeket egymást követő napokon tartottak.

A foglalkozások a következőképpen zajlottak: Minden résztvevő bement egy szobába, és helyet foglalt egy asztalnál, amelyen Time, The New Yorker és Playboy magazinok sorakoztak, valamint három különböző kirakós konfiguráció illusztrációi. Ezenkívül az asztalon a hét Soma kirakós darab is hevert.

Ema az asztal másik végén foglalt helyet, hogy elmagyarázza az utasításokat, és egy stopperóra segítségével nyomon kövesse a feladat elvégzéséhez szükséges időt.

Az első foglalkozás során mindkét csoport résztvevőinek meg kellett építeniük a Soma alkatrészeit, hogy utánozzák az előttük lévő konfigurációkat. A második foglalkozáson megismételték a folyamatot, de ezúttal más rajzokat használtak. Ezúttal Hock tájékoztatta az A csoportot, hogy minden sikeresen újraalkotott konfigurációért egy dollárt kapnak (ez mai áron több mint hat dollárnak felel meg). Eközben a B csoport új rajzokat kapott, de nem kapott fizetséget. Végül a harmadik foglalkozáson mindkét csoport új rajzokat kapott, és azokat kompenzáció nélkül kellett újraalkotniuk, akárcsak az első foglalkozáson. További információkért tekintse meg az alábbi táblázatot.

A csavar minden egyes foglalkozás felénél történt. Hock leállította a folyamatot, miután egy résztvevő sikeresen elkészített kettőt a három rajzból a Soma kirakós darabjainak felhasználásával. A helyes Hocksion elkészítéséhez kijelentette, hogy ad nekik egy negyedik rajzot is, de előtte be kell írnia a befejezési időt egy számítógépbe. És mivel ez az 1960-as évek vége volt, amikor a nagyszámítógépek, amelyek az egész termet elfoglalták, voltak szabványosak, és a személyi számítógépek még tíz év múlva voltak, kénytelen volt egy rövid időre távozni.

Távozóban kijelentette, hogy csak néhány perc alatt elmegy, és addig azt csinálhatok, amit akarok. Hock ezzel szemben nem egy régimódi telexgépbe írt be számokat. Ehelyett egy szomszédos szobába ment, amelyet egy ablak kötött össze a kísérleti szobával, amelyen csak az egyik oldalról lehetett átlátni. Ezután megfigyelte az egyének cselekedeteit, amikor pontosan nyolc percig magukra hagyták őket. Lehetséges, hogy még mindig a probléma megoldásán dolgoznak, esetleg a harmadik rajz megismétlése érdekében? Vagy valami egészen mást csináltak? Lapozgatták a magazinokat, nézegették a középre kivágott képet, az üres térbe bámultak, vagy szundítottak egy kicsit?

Senkit sem lephet meg, hogy az A csoport tagjai és a B csoport tagjai által a nyolcperces szabad választási idő alatt tett cselekedetek között nem volt szignifikáns eltérés, amelyet az első foglalkozás során tudtukon kívül figyeltek meg. Mindketten elkezdték megoldani a kirakóst,

Átlagosan három és fél és négy perc között tartották meg, ami arra utal, hogy legalább egy kicsit lenyűgözőnek találták.

A második napon, amelyen az A csoport résztvevői minden sikeres konfigurációért jutalékot kaptak, míg a B csoport résztvevői nem, a fizetetlen csoport tagjai nagyjából úgy viselkedtek, ahogyan a kezdeti szabad választási időszakban viselkedtek. A fizetős csoport azonban hirtelen erős érdeklődést mutatott a Soma-rejtvények iránt. Az A csoport tagjai átlagosan több mint öt percet töltöttek a rejtvény játékával, amit talán azért tettek, hogy előnyre tegyenek szert a harmadik kihívásban, vagy hogy felkészüljenek arra a lehetőségre, hogy pénzt keressenek sörre, amikor Ema visszatér. Nem tűnik ez a kézenfekvő következtetésnek? Ez összhangban van a motiváció azon elveivel, amelyeket igaznak tartunk: Több erőfeszítést fogok tenni, ha jutalmat kapok érte.

Mindazonáltal a harmadik napon történtek csak megerősítették Ema kétségeit a motiváció furcsa működésével kapcsolatban, és finoman megkérdőjelezték a modern élet egyik mozgatórugóját. Hock ekkor tájékoztatta az A csoportban részt vevő személyeket, hogy nincsenek források egy napnál hosszabb kompenzációra, és ennek eredményeként ezt a harmadik foglalkozást kompenzáció nélkül tartják meg. Ezután az események ugyanúgy zajlottak, mint korábban: két rejtvényt megoldottak, majd Ema megjelent és félbeszakította őket.

A soha nem fizetett B csoportba tartozó alanyok a következő nyolcperces szabad választási időszakban valamivel hosszabb ideig játszottak a kirakóval, mint a korábbi foglalkozásokon. Lehetséges, hogy egyre jobban bevonódtak a játékba.

Lehetséges, hogy csupán statisztikai anomáliáról volt szó. Az A csoportba tartozó alanyok azonban, akik korábban kompenzációt kaptak, eltérő módon reagáltak. Nemcsak körülbelül két perccel kevesebbet játszottak a rejtvényekkel, mint a fizetett játék során, hanem majdnem egy teljes perccel kevesebbet, mint a kezdeti játék során, amely során találkoztak a rejtvényekkel, és nyilvánvalóan élvezték is azokat.

Ema felfedezése, miszerint az emberi motiváció olyan törvények szerint működik, amelyek ellentmondanak a tudósok és a polgárok többségének hiedelmeinek, Harlow két évtizeddel korábbi felfedezésére emlékeztetett. Tudatában voltunk azoknak a tényezőknek, amelyek motiválták az egyéneket, akár az irodában, akár a terepen voltak. A jutalmazás, különösen a hideg, kemény valuta, fokozta az érdeklődést és javította a teljesítményt. Hock felfedezése, amelyet később két további, röviddel ezután végzett kísérlet is megerősített, ennek szinte az ellenkezőjét mutatta.

Azt írta, hogy a vizsgálati alanyok belső érdeklődése a tevékenység iránt csökken, ha a pénzt külső jutalomként használják fel egy tevékenységért. A jutalmak átmeneti lendületet adhatnak, hasonlóan ahhoz, ahogy egy koffeinlöket további néhány órára fenntarthatja az energiát. A hatás azonban átmeneti, és bizonyos esetekben akár csökkentheti az egyén hosszú távú motivációját a vállalkozás folytatására.

Ema azt állította, hogy az emberek hajlamosak az újdonságok és a kihívások keresésére, valamint képességeik bővítésére és használatára, a felfedezésre és a tanulásra. Ez a harmadik hajtóerő azonban törékenyebb volt, mint a másik kettő; megfelelő szintű gondoskodást igényelt. Egy további tanulmányában azt írta, hogy azoknak az egyéneknek, akiket érdekel a gyermekek, alkalmazottak, diákok és más egyének belső motivációjának fejlesztése és fokozása, nem szabad külső kontrollrendszerekre, például pénzbeli jutalmazásra összpontosítaniuk. Ez jelentette Ema élethosszig tartó törekvésének kezdetét, hogy újraértékelje tettei mögött meghúzódó logikát . Ez a törekvés időnként ahhoz vezetett, hogy elbocsátották egy üzleti iskolából, nézeteltérésekbe keveredett kollégáival, és megkérdőjelezte a szervezetek működési feltételezéseit világszerte.

ELSŐ FEJEZET

Gondoljunk csak a 2000-es évre. Egy elismert, közgazdasági doktorátussal rendelkező üzleti iskolai professzor csatlakozik hozzád egy beszélgetésre. Egy kristálygömböt mutatsz neki, amely tíz évre előre képes látni. Szeretném felmérni az előrejelző képességedet.

Szkepticizmusa ellenére úgy dönt, hogy egyetért veled. Két új enciklopédiáról fogok beszélni – az egyik nemrég jelent meg, a másik pedig néhány év múlva. Válaszd ki azt, amelyik szerinted jobban fog teljesíteni 2010-ben.

Azt mondja, hozd el . A Microsoft alkotta meg az első enciklopédiát. Tudatában vagy annak, hogy a Microsoft már most is egy nagyon sikeres és hatalmas vállalat. Az idén megjelenő Windows 95 egy monumentális behemóttá fogja alakítani. Ez az enciklopédia a Microsoft anyagi támogatását élvezi. A szakértő szerzőket és szerkesztőket azért fizetik, hogy több ezer témát dolgozzanak fel publikációkban. A jó fizetést kapó vezetők figyelemmel kísérik a projektet, hogy biztosítsák a pénzügyi és határidős tervek betartását. A Microsoft később digitálisan és CD-ROM-okon is tervezi az enciklopédia értékesítését.

Egyetlen vállalkozás sem fogja kiadni a második enciklopédiát. Több tízezer amatőr író és szerkesztő fog dolgozni rajta. Ezeknek az amatőröknek nincs szükségük különleges képességekre vagy tapasztalatra a részvételhez. Az írók vagy szerkesztők nem kapnak dollár, euró vagy jen formájában fizetséget. Az önkénteseknek heti húsz-harminc óra ingyenes munkavégzésre kell rendelkezésre állniuk. Bárki, akit érdekel az enciklopédia használata, ingyenesen megteheti, mivel online elérhető lesz.

Aztán azt mondod a közgazdásznak, hogy tekintsen tíz évre előre . 2010-re ezek közül az enciklopédiák közül az egyik lesz a legnagyobb és legnépszerűbb a világon, míg a másik teljesen eltűnik a kristálygömböm szerint. Szóval melyik az?

Ha 2000-ben bármelyik komoly közgazdászt megkértél volna a Földön, hogy válasszon egy nyerő modellt, kétlem, hogy az elsőn kívül bármi mást mondott volna. Szinte minden üzleti elvvel ellentétben, amit a diákjainak tanított, bármilyen más eredmény abszurd lett volna. Ugyanez lett volna, ha megkérsz egy zoológust, hogy jósolja meg a sógorod és egy gepárd közötti 200 méteres futóverseny győztesét. Egyáltalán nem.

Az önkéntesekből álló szervezetlen csoport talán mégis alkothatna valamit. A termékük azonban nem vehette fel a versenyt egy félelmetes, profitorientált versenytárséval. Az ösztönzőkkel kapcsolatban minden téves volt. A Microsoftnak kedvezett céljai elérése; az alternatív törekvésben részt vevő összes fél kezdettől fogva tudatában volt annak, hogy erőfeszítéseik nem járnak anyagi haszonnal. A legfontosabb, hogy a Microsoft vezetői, szerkesztői és szerzői megkapták a kompenzációt. A másik projektben részt vevőket nem. Valójában valószínűleg pénzbe került nekik minden alkalommal, amikor fizetetlen munkát végeztek fizetett állás helyett. Közgazdászunk soha nem gondolta volna, hogy egy ilyen egyszerű témát beilleszt az MBA vizsgájába. Túlságosan is egyszerű volt.

Azonban Ön tisztában van az eredménnyel . A Microsoft 2009. október 31-én megszüntette az MSN Encarta, a hatvan évig elérhető lemezes és online enciklopédiájuk támogatását . A Wikipédia ezzel szemben a második prototípusából a világ legszélesebb körben használt online enciklopédiájává nőtte ki magát. Több mint 13 millió elem több mint 260 nyelven, köztük 3 millió angolul, volt elérhető a Wikipédián mindössze nyolc évvel az alapítása után.

Hogyan történt ez? Meglehetősen nehéz ezt az eredményt megmagyarázni az emberi motiváció standard modelljével.

Minden számítógép, a Hock kísérleteiben használt hatalmas nagyszámítógépektől kezdve az iMac-en át, amin ezt a sort írom, egészen a zsebben csörgő kis telefonig, egy operációs rendszeren fut. A hardverek, amelyekkel kapcsolatba lépünk, és a programok, amelyeket futtatunk, alatt egy gazdag szoftverréteg található, amely tartalmazza azokat a feltételezéseket, protokollokat és utasításokat, amelyek biztosítják a zökkenőmentes együttműködést. Az operációs rendszerek általában nem foglalkoztatják a legtöbb embert. Észrevétlenek maradnak, amíg a felügyelt szoftverek és hardverek túl bonyolulttá és hatalmassá nem válnak ahhoz, hogy az operációs rendszer kezelni tudja őket. Utána a számítógépünk elkezd összeomlani. Ez a mi panaszunk. Ennek eredményeként a program intelligens fejlesztői, akik eddig apránként finomhangolták, leülnek, hogy létrehozzanak egy alapvetően jobb frissítést.

Az operációs rendszerek a társadalmakban is jelen vannak. A törvények, a társadalmi szabályok és a gazdasági berendezkedés, amelyekkel nap mint nap találkozunk, a világ működésével kapcsolatos feltételezések, protokollok és utasítások rétegén helyezkednek el. És még sok minden más. Társadalmi operációs rendszerünk alapja az emberi viselkedéssel kapcsolatos feltételezések gyűjteménye .

Fajunk legkorábbi időszakában, körülbelül ötvenezer évvel ezelőtt, az emberi viselkedéssel kapcsolatos alapvető feltételezés egyértelmű és pontos volt. A kitartásra törekedtünk. Ez a hajtóerő diktálta cselekedeteink nagy részét, a szavannán való táplálékkereséstől kezdve egészen a lombozatba menekülésig egy közeledő kardfogú tigris esetén. Ezt a korai operációs rendszert Motiváció 1.0-nak nevezik. Nem volt különösebben elegáns, és nem is különbözött jelentősen a rhesusmajmok, óriásmajmok vagy számos más állat rendszereitől. Mindazonáltal jól működött. Kielégítően működött. Amíg már nem működött.

Egy kizárólag a biológiai hajtóerőn alapuló operációs rendszer elégtelennek bizonyult, mivel az emberek egyre bonyolultabb társadalmakat hoztak létre, idegenekkel találkoztak, és a feladatok elvégzéséhez együttműködésre volt szükség. A valóságban voltak olyan esetek, amikor olyan módszerekre volt szükségünk, amelyek elnyomják ezt az ösztönt, hogy megakadályozzuk, hogy te ellopd a feleségemet, és én ellopjam a vacsorádat. Egy figyelemre méltó kulturális tervezési cselekedetben fokozatosan lecseréltük a meglévő iterációt egy olyanra, amely jobban megfelelt az új munka- és életmódunknak.

Az a felülvizsgált és pontosabb feltételezés, miszerint az ember több, mint biológiai impulzusainak összege, képezte ennek az új és továbbfejlesztett operációs rendszernek az alapját. Tagadhatatlan, hogy a kezdeti hajtóerő jelentős volt; azonban nem képviselte teljesen identitásunkat. Volt bennünk egy második impulzus is, amely a jutalom hajszolására és a büntetés elkerülésére irányult általánosabb értelemben. A Motiváció 2.0, egy újszerű operációs rendszer, ennek a felismerésnek az eredményeként született meg. (Természetesen más állatok is reagálnak a jutalmakra és a büntetésekre; azonban csak az emberek voltak képesek ezt az impulzust különféle termékek létrehozására kihasználni, beleértve a kisboltokat és a szerződési jogot.)