Miklya Luzsányi Mónika

Ezerszer Júlia

Szendrey Júlia eltitkolt élete

részlet

ATHENAEUM

© Miklya Luzsányi Mónika, 2024

© Athenaeum Kiadó, 2024

A mű megírását az NKA Szépirodalmi Kollégiuma támogatta

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 492 3

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Besze Barbara

Korrektor: Kütsön Nikolett

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

A borítón szereplő fotó a MNM KK – Petőfi Irodalmi Múzeum gyűjteményéből származik

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

ELSŐ KÖNYV
Feleségek felesége

LÁNYOK ELADÓSORBAN

Megérkeztek az ábendklájdok!

Nagykároly, 1846. szeptember 8.

Hogy a nagykárolyi megyebál hét határra szóló lesz, tudta azt mindenki Szatmárban. Nagy volt hát megyeszerte a felindulás a szépnem körében. Térey Mari lelkét azonban nem vidámította meg a táncmulatság gondolata, holott ez eddig ő volt Károlyban az első táncos, most meg… oly mélán kornyadozik a nehézselyemmel bevont kereveten, mintha nem is lenne vér az ereiben. Pedig készülniük kellene a vigalomra, hiszen az anyja hamarosan jön a nyakukra a ruhákkal, addigra meg kellene mosdódniuk, ondolálni a hajukat, legalábbis az övét. Júliának azonban nem volt lelke hozzá, hogy kimozdítsa ernyedtségéből a barátnőjét. Mindazonáltal tudta, ha ő nem teszi meg, akkor majd megteszi Mari anyja, amiben nemigen lesz köszönet. Júlia odalépett hát a barátnőjéhez, és némán átkarolta a vállát.

– Ez a mai bál… – sóhajtott fel végül Mari. – Nekem ehhez nincs erőm…

– Kornél miatt? – kérdezte Júlia, és lánypajtása némán bólintott.

Júlia szívében fellángolt az együttérzés. Szinte szégyenlette magát, hogy mikor ez a románc farsangkor elkezdődött, igencsak irigykedett Marira. Mert hódolója akadt neki is számos, sohsem árult petrezselymet a mulatságokban, mindenkor tele volt a táncrendje. Széptevő gavallérok akadtak jócskán, még olyanok is, akik örömest megkérték volna a kezét, azonban Ámor nyila eddig elkerülte a szívét. Bizonyos volt benne, hogy ő csak egyszer lesz szerelmes, hiszen igazán, lélekből szeretni csak egyszer lehet. Egyetlenegyszer. És ha az igaz szerelem elvész, nem pótolhatja semmi a világon.1

Irigykedett hát egy kicsit Marira, amikor látta, milyen elandalodva néznek Kornéllal egymás szemébe, milyen tikkadt ajakkal váltanak, ha csak egy szót is, milyen remegő ujjakkal szorítják meg egymás kezét. Figyelte Marit, hogyan válik sápadt arca tűzpirossá, ha csak meglátja szíve szerelmét, hogyan válik szaporává a légzése, ha csak elhalad mellette.

Irigyelte ezt a szenvedélyt, és ha őszinte magához, tán még a fájdalmat, a törődöttséget, a lélekrengető kínt is, amit a barátnője átélt, amikor szerelme elhagyta Nagykárolyt. A lány tudta, hogy sohsem jön vissza. Várja Pest, Párizs, London… Kornél ünnepelt klavírművész2 lesz, és többé nem is fog gondolni a nagykárolyi főinspektor3 lányára, akinek az apja olyan arcátlanul kikosarazta.

Nem csoda, hogy Mari a háta közepére se kívánta a megyebált meg a sok sündörködő uracsot. Ugyanakkor tisztában volt azzal is, hogy nincs sok választásuk. Eladósorban vannak, sőt, a maguk tizennyolc évével már lassan elvirágzott leánynak is számítanak. Marit sokat is csepüli az anyja, hogy válogatós, azután majd jól hoppon marad. Júliának még nem vetették ezt a szemére soha. El sem tudta volna képzelni, hiszen az apja a világon mindennél jobban szereti. Bármit megadna neki, bármit megtenne érte. Lám, most is elengedte ide, Károlyba Mariékhoz, hogy részt vehessen a megyebálon, annak ellenére, hogy az anyja ismét csak gyengélkedik, így nem kísérhette el.

Júliában egy pillanatra megállt a levegő. Elbizonytalanodott. Mert szereti az apja, ahhoz kétség nem fér. Kisebb vagyont költött arra, hogy a legjobb pesti nevelőotthonban tanulhasson, nincs olyan óhaja, amit ne teljesítene, a párizsi divatlapok alapján szabják-varrják a ruháit, készítik a kalapjait, a kesztyűi a legdrágább bécsi mesterektől valók. Mindazonáltal mégis… Lehet, hogy ez az egész csak befektetés? Hiszen az apja a gróf gazdatisztje, tudja, hogy a tetemesebb invesztálás busásabb hasznot hajt. Lehet, hogy minden csak azért történt, hogy minél magasabb áron keljen el? Hiszen eladósorban van, eladó, mint azok a rabszolgák ott túl a tengeren. De ott az eladó és a vevő is fehér, az áru meg szerecsen. Míg itt az apák saját magzataikat árulják.4

Elhessegette magától a nemtelen gondolatot. Furdalta a lelkiismeret, hogy ilyesmi egyáltalán felötlött benne. Hűtlen, hálátlan lánynak érezte magát. De hiába, az eszme5 befészkelte magát a fejébe. Vajon az ő apja mit szólna, ha egy nincstelen művészbe szeretne bele, mint Mari? Vajon Szendrey Ignác hozzáadná-e a lányát egy jöttment zenészhez, vagy kikosaraznák, mint Téreyék Ábrányi Kornélt, hiába eped érte a lányuk. És hiába jár a híre előtte, nemcsak szerte az országban, de Európában is, a Térey szülők szívét ez nem lágyította meg.

Júlia tudta, hogy ezeket a gondolatokat nem oszthatja meg a barátnőjével, hiszen csak újra feltépné vele a sebeket. Mari szülei már döntöttek, apellátának6 helye nincs. Marinak ma végig kell táncolnia és mosolyognia a nagykárolyi megyebálat, forognia kell egyik férfi kezéről a másikra, akkor is, ha a szíve közben megszakad.

– No látod, Mari, én ezért nem leszek sohsem szerelmes – próbálta tréfára fogni a dolgot. – Mert a szerelem… A szerelem sötét verem…,7 aztán ha nem vigyázol, még beléhalsz! És ha itt darvadozol, amikor egész Szatmár a Szarvasban fog táncolni, azzal aztán semmin sem változtatsz.

Mari mélabúsan nézett vissza rá. Júlia visszariadt attól az apátiától, amit a szemében látott. Mert ismerős volt ez a tekintet, nagyon is ismerős. Őrá is gyakran rátör a mélabú. Maga sem tudja, miért, szerelmi bánat nem égeti a lelkét, az apja a tenyerén hordozza, ráadásul az erdődi várban él, mint egy várkisasszony. Mégis rendre mélabús, megmagyarázhatatlanul, érthetetlenül. Talán Pest hiányzik neki, a nyüzsgés, a szellemi élet, ahol Tänczer Lilla intézetének szalonjában hírt kapott mindenről, olvashatta a párizsi meg a pesti lapokat. Tetejében a Wesselényi lányok mindenkit ismertek a városban, Csapó Mariéknál napi vendég volt Vörösmarty meg a két Vachott8 fiú, tudott hát mindenről, ami az irodalmi életben zajlott.

A város meg! Ó, Pest, ez a mindig zajos, mindig nyüzsgő világváros, ahol a földből nőnek ki a paloták, ahol a Duna két partját hamarosan híd fogja összekötni. Ahol a Magyar Színházban9 Egressy Gábor játszik, Laborfalvi Róza a tragika, Hivatal Anikó a naiva.

Ehhez képest mi van Károlyban meg Erdődön? Hangászegylet,10 olvasókör, időnként egy-egy vándorszíntársulat, no meg a helyi nobilitás,11 amelynek körében a legemelkedettebb beszédtéma a ló, a rozsaratás meg a pityókavész.12 Mélabújának talán csak ennyi az oka. Halálra unja magát Erdődön. Ha meg véletlenül egy elmésebb vagy tehetségesebb ifjú kerül a városba, annak hamarost kiadják az útját az aggódó szülők. Mint Kornélnak.

Hirtelen felcsillant Júlia szeme. Hogy ez eddig nem jutott az eszébe!

– Te, Mari! Tudod, mit hallottam Sass Karcsitól?13

– Mit? Tán visszajön Kornél? – ugrott fel a pamlagról reménykedve a lány.

– Nem – rázta a fejét nevetve Júlia –, hanem hogy Petőfi is itt lesz a megyebálon.

– Petőfi? Tényleg? – hevült fel Mari arca azonnal, hiszen minden héten alig is várta, hogy megérkezzen a postával a Pesti Divatlap, benne a legújabb Petőfi-verssel. – Kornélt persze nem pótolhatja – kapott azután észbe –, mindazonáltal érdekes bukét ad az estének a megjelenése.

– Érdekes bukét? – nevetett Júlia. – Meghiszem azt! Karcsi azt mesélte, hogy ez a Petőfi olyan büszke, mint valami spanyol grand, és olyan sértődős, mint valami elkényeztetett primadonna. Azt még csak eltűri, hogy dacára a hírnevének,14 valaki nem ismeri, de azt már nem, ha valaki nincs meghatva a verseitől, vagy uram bocsá’, a megjelenésétől, hát az halálos ellenségévé válik! Valami kritikusát még párbajra is kihívta, mert gúnyverset merészelt írni róla! Pedig iskolatársa volt, valahol Pápán.

Mari kuncogva hallgatta Júlia beszámolóját, hiszen valósággal lelkesült Petőfi verseiért, mint ahogy sok százan vagy ezren az országban. Mindazonáltal, hogy ilyen nehéz ember legyen, azt sohsem gondolta volna.

– Vér fog itt folyni, Mari! Embervér, ha beteszi Petőfi a lábát a megyebálra – próbálta húzni a srófot Júlia, hogy nevetésre bírja végre a barátnőjét.

– Márpedig az a te véred lesz – kontrázott rá végre a régi, évődő hangján Mari. – Csak tudja meg ez híres költő, hogy mi a véleményed a verseiről! Téged fog először kardélre hányni! – nevetett fel Mari, de Júlia sem hagyta annyiban.

– Vagy tollhegyre venni! De velem aztán emberére talál!

– Vagy netán asszonyára!

– Úgy biz ám! – vágta ki Júlia. – Ha kell, én az orcájába mondom, hogy olyan kocsmai beszédet, amit ő enged meg a verseiben, tisztességes úri leány pirulás nélkül nem olvashat.

– Pirulás nélkül nem is – tért vissza Mari jókedve –, pirulva azonban nagyon is olvassa minden úri leány!

„No, csak kacagjanak – jegyezte meg magában Téreyné, ahogy elhaladt a lánya szobája előtt –, jószerével álmélkodni fognak, úgy hiszem, ha megérkeznek az ábendklájdok.15”

Igencsak szükségeltettek a finom és mutatós estélyi ruhák, hiszen a bált a tisztújításra adják, és a székválasztásra nemcsak a környékbeli ifjak fognak felsorakozni, hanem hozzák a korteseiket Beregből, Szabolcsból, de még Debrecenből is. Kétségkívül lesz közöttük léhűtő elég, földönfutó jurátusok,16 ágrólszakadt fináncok17 meg skríblerek,18 de partiképes úrfiak is, tán még Pestről meg Bécsből is.

Martonffyné azt rebesgette az Olvasókörben, hogy valamelyik Károlyi gróf úr is ellátogat az ősi családi fészekbe Bécsből, talán László, esetleg Ede vagy Alajos gróf, aki ugyan dacára annak, hogy alig tizenkilenc esztendős, már berlini attasé. Ha ők nem, akkor itt állomásozik az az osztrák tiszt, az is gróf, Logotetti19 vagy mi a neve, jó kiállású fiatalember, mindenkinek megakad rajta a szeme.

„Bárcsak Mariskámé is megakadna” – sóhajtott fel Téreyné. Mert mióta kiadták az útját annak a mihaszna zenésznek, azóta Mariska egyre csak csüggedezik, szomorog, mintha nem is hajadonleány lenne, hanem valami vénasszony. De hiába, egy ilyen semmirekellőnek nem adják a lányukat! Bolond annak az egész famíliája! Már az apja, az is, hiába főispán, csak mulatni szeret! Odatrombitálta Ábrányba20 az összes prímást, Rózsavölgyit, Lavottát, Biharit,21 hát csoda-e, hogy a gyerek is muzsikus akar lenni? A bolond apja meg csak adja alá a lovat, még Erkelt is felfogadta hozzá, az tanította klavírozni, nem is keresett semmi rendes foglalkozást magának az a Kornél gyerek.

De a Mariskát, hát azt úgy elandalította a klimpírozásával, hogy azóta világát nem látja az a szegény leány. Ráadásul az ártatlan el is hitte annak a semmirekellőnek minden szavát, pedig fele se igaz annak, amit mond, mert hiszen, majd éppen Chopin fogja tanítani ezt a Nyírábrányból szalasztott gyereket, még ha főispán az apja, akkor is! Meglátszik a fiún, hogy cigányok közt nőtt fel, vagy legalábbis hogy ott lógtak azok feszt az ábrányi udvarházban. Jár a szája, be nem áll, tódít, amekkorát csak tud, hogy Liszt előtt is muzsikált, ugyan, kérem, foglalkozik is az ilyen mihasznákkal a Mester, aki császároknak meg királyoknak klavírozik. És a Mariska, amilyen kis buta, elhitte minden szavát, még azt is, hogy feleségül veszi! Az kellett volna csak! Úgy rúgta ki férjura a házból, hogy csak úgy repült utána a kottatartója. Nem az ilyen ágrólszakadtaknak nevelték ők Mariskát, nem azért iskoláztatták, hogy egy ilyen léhűtőnek adja a kezét, grófnak leginkább, vagy ha nem gróf, legyen akkor is jobb házból való nemes, földbirtokkal, bányákkal, javadalommal megáldva rendesen. Itt meg a székválasztás végett lesz választék finom úrfiakból.

Igazság szerint Téreyné úgy érezte, hogy kicsit Mariska körmére égett ez a házasság- dolog, lassan tizennyolc esztendős, erőst virágjában van, ennyi idősen ő már évek óta asszony volt, a második gyerekét várta. Mostanában azonban másként jár az idő, a férjura, Gábor is úgy ajnározza Mariskát, mintha valósággal szent lenne, lesi minden kívánságát, pedig nem más, mint egy buta leány, akinek hamarost be kellene kötni a fejét.

Így hát Téreyné igencsak leste Ilma, a varróleány érkezését. Mert ha már megyebál, akkor bizonyosra kell menni, amilyen szeszélyes ez a lány, bizonyosan elveti azt a klájdungot, amit az anyja választ neki, már csak dacból is. Azonban Téreynét sem kellett egy kis furfántosságért a szomszédba szalajtani, két ruhát rendelt rögtön, az egyik lesz Mariskáé, a másik meg a Szendrey lányé. Össze van a két lány nőve úgyis, nemhiába, együtt jártak intézetbe Pestre, aztán amióta hazajöttek, levegőt se tudnak venni egymás nélkül. Meg hát Gábor is igen kedveli Júliát, de hogy miért, annak okát Téreyné fel nem foghatta. Igen rátarti az a lány, folyvást csak pipeskedik, mintha a Jóisten is miatta teremtette volna a Napot.

Alig is tudta kivárni, hogy a varróleány felnyissa a vesszőládát, amiben a ruhák lapultak, azután a kézfejét simogatva, megelégedetten nézte az üde, habos, halványzöld klájdungot, ami először bukkant elő a vesszőből font hordozóládából. Szinte látta benne Marit pompázni, a hajában vajfehér selyemvirág csokrocskákkal, a kezében azzal a kis csontlegyezővel, amit az apja hozott neki Bécsből. A másik ruha nem nyerte el a tetszését. A mályvaszínű selyem sokkal fakóbbnak tetszett így megvarratva, mint amikor kiválasztotta az anyagot Légrádiné varrószalonjában.

„Nem baj – legyintett magában –, ez a lila marad Júliának.”

A ruhák alatt ott díszlettek a szalagcsokorral záródó selyemtopánok is, könnyűek, mint a pille, ha sokan kéretik a lányokat, egy bál alatt széttáncolják. De ha ez a módi, nincs mit tenni, ilyen semmi topánban ildomos mostanában táncba menni.

Téreyné rögvest hívatta a lányokat, látni akarta Marin az üde zöld kis ruhát, lábán az apró topánkát.

De hiába, Mari csak a száját húzta, nem tetszett neki a ruha.

– A muszlin már nem divat, anyácskám. A párizsi divat a súlyosabb kelméket javallja erre a báli szezonra…

– De hisz ezeket a ruhákat Klasszy Vencel divatképei után varrták Szatmáron – szólt Téreyné levegő után kapkodva –, ő a legjobb szabómester Pesten.

A két lány mindentudóan összemosolygott. Na igen, a jó öreg Klasszy Vencel. Nem tudja követni a divatot, vagy tán nem is akarja, a régi magyaros viseletet erőlteti, amit még Csokonai idejében hordtak. De Júlia, hogy oldja a feszültséget, nevetve kapta fel a ruhát, és próbálta oda barátnője alakjához.

– Ugyan, Mari! Ugyan! Nem egy La Mode,22 de megteszi!

„Megteszi?! – pukkadozott Téreyné a méregtől. – Még hogy megteszi?!”

Ha ez a lány tudná! A férje a gróf inspektora, az egész Károlyi uradalmat igazgatja, de még az ő javadalmaikkal is igen áros23 volt ez a toalett!

– No, de te, Mari, idenézz! – kapott a mályvaszín ruha után Júlia. – Hogy ennek a selyemnek milyen szép az esése! Ez még Párizsban is megállná a helyét, hidd el nekem.

– Arról aztán szó nem lehet! – háborgott Téreyné. – Az olyan vénasszonyos!

Mari felkapta a fejét anyja felcsattanó hangjára. A ruha valóban sötétebb volt, mint amit a kisasszonyok viselni szoktak. Ellenben messze állt a vénasszonyok sötét viseletétől. Árnyalatába inkább a fiatal özvegyek félgyászára hajazott, amikor a gyászév letelte után már színesebb ruhát is ölthettek magukra. Azonban csak tompa színeket, sötétebb lilát, kéket, szürkét. Mari úgy érezte, ez a szín éppen illik a mélabújához.

– No, akkor az a lila pont jó lesz nekem… – kapta fel a mályvaszín ruhát.

„…úgyis gyászolok” – folytatta magában a mondatot.

Téreyné nagyot sóhajtott, ám nem tudott mit tenni, elküldte hát a lányokat, hadd cicomázkodjanak a bálra.

Nagykárolyban nem volt jó kezű friseur,24 aki beondolálja a hajukat, de nem is kellett. Júlia még Pesten elleste a csigák, göndörkék és hullámok készítésének művészetét, és akkor sem ijedt meg, ha elfogyott a pomádé. Cukorszirupot főzetett, azzal készítette el a hullámokat.

– Na, most aztán tényleg édes kisasszonyka leszel – nevetett, ahogy Mari tincseit egyenként bekente a cukormázzal, majd szorosan felcsavarta egy-egy vászonpántra, amit végül masniba kötött.

– Egyébként is az vagyok, nem? Én vagyok a legédesebb, a legszebb lány Szatmárban! Csak az a baj, hogy nincs kinek! – szomorodott el Mari, mert megint eszébe jutott Kornél. – Te meg a legokosabb vagy! – mosolygott Júliára. – De azért… – fintorította el az orrát. – A te hajad… Hát azzal csudaság kezdeni bármit is!

– Nem kell azzal kezdeni semmit! – nevetett Júlia. – Csak feltűzöm, mint szoktam.

– Jó, de legalább azt a szép kis filigrán kontytűt hadd tegyük bele, amit apám hozott farsangra, meg egy kis selyemvirágot! Mert különben szorulunk anyám előtt – könyörgött Mari.

– Jó. Csak vendéghajat ne aggass rám!

– Nem fogok! Tudom, hogy ki nem állod.

Júlia nevetve bólintott. Ami igaz, az igaz, már gyereklányként se nagyon tűrte a cicomát, nem szerette a bokrétákat és szalagokat, a pomádéval keményített csepp alakú tincseket és loknikat. Lilla asszony sokat szidta ezért, pedig a nevelőnő még Merckschmidtet, a friseurt is házhoz hívatta, ha hivatalos volt a lányaival Bártfayékhoz, vagy kiutaztak Fótra karácsonyozni, sőt még akkor is, ha Wesselényi látogatóba jött a gyámleányaihoz. A friseur értette a dolgát, úgy bodorította a lányok haját, mint senki más Pesten, de tán még Bécsben sem. Ha úgy ítélte meg, hogy nem elég dús a hajkoronájuk, akkor vendéghajjal toldotta meg a tincseket. Volt egy egész utazóládája ilyen „dupée-kből”, mindenféle színárnyalatban és formában.

Júlia elmosolyodott, amikor eszébe jutott a friseur, meg az egész jelenet, ahogy Merckschmidt levágta a haját rövidre. Nyilvánvalóan nem önszántából.

Bártfayékhoz készültek akkor is éppen, valami estélyt adtak, tudta azt mindenki, mi célból. Bártfayéknak nem adott az isten gyermeket, Tänczer Lilla lányaira tekintettek sajátjukként. Josephine asszony egyenesen küldetésének érezte, hogy jó férjet fogjon nekik, lehetőleg valami arisztokratát vagy mágnást, esetleg iparlovagot, mindegy, a lényeg, hogy a leány emelkedjen a társadalmi ranglétrán. Lilla asszony nagy hangsúlyt fektetett a nevelésükre, a legjobb tanároktól tanultak németül, franciául, angolul, volt, ki olaszul és latinul is, olvasták a klasszikusokat meg az éppen kapós szerzőket, és persze klavírórákat vettek, néha zengett a ház a félreütött hangoktól. Júlia örömest rajzolt és festett, mindemellett kedvvel látogatta a színházat is, ahova gyakorta eljártak a lányok nevelőnőjük kíséretében. De Lilla asszony nemcsak a belbecsre, hanem a külcsínre is adott.

– Az illedelmes leány olyan, mint az ibolya: nem hivalkodó, mégis minden rezdülésében finom és tökéletes, illata pedig versenybe száll a rózsával, liliommal, s nem is marad alul, hiába tekintik azokat nemesb virágoknak.

Mindezek ellenére a nevelőnő nem költötte a szülők pénzét feleslegesen ruhára, pedig a kamaszodó lányok úgy nőttek, mintha húznák őket. Ellenben megtanította őket jó néhány praktikára, Júlia szoknyájának az alját blüssel25 szegélyezte, kinőtt mantilból26 csodás liberokot27 varrt, és ha kellett, a kalapokat is átalakította a lányok segédletével úgy, hogy megfeleljenek a legutolsó divatnak. Ezek voltak a „viselős” ruháik, ám minden leánynak varratott olyat is, amiben megjelenhetett a társaságban. A Le Follet28 érkezését talán jobban várták a lányok, mint a zsidók a Messiást. Volt ugyan, hogy egy hónap is eltelt, mire a „friss” lapszám megérkezett, de mit törődtek vele, nekik elég volt, hogy a párizsi divat szerint öltözködhettek. Innen választották ki a modelleket, s ha Lilla asszony jóváhagyta, akkor együtt mentek el az anyagokat beszerezni. A nevelőnő vitte el őket a varrónőkhöz a ruhapróbákra is, valóban úgy érezhették magukat, mint a nagyúri kisasszonyok. A frizuráikat is a La Mode és a Le Follet ihlette, Merckschmidt bármelyiket megcsinálta, akármilyen bonyolult ondolálást vagy fonást is igényelt a hajkorona. Ám akkor fennakadt a szeme, amikor Júlia elétolta a divatlapot.

– Ilyen hajat vágjon nekem!

– Hisz ez férfifrizura! – hüledezett a fodrász.

– De nő hordja! – csapta fel a fejét Júlia.

A friseur döbbenten nézte a nyomatot. Nyakközépig érő haj, sehol egy lokni, egy bodorítás, tán meg se fésülködött ez az illető, mert olyan a haja, mintha vihar tépte volna meg.

– Ez itt, kérem, nem lehet nő! – vágta ki azután a fodrász a diktátumot. – A hölgy legszebb éke a hajkoronája.

– Én mégis ezt a frizurát akarom! Csak ezt, és semmi mást! – veszítette el a türelmét most már Júlia is.

A szóváltásra Lilla asszony is belepillantott a lapba.

– Coiffure à la George Sand. George Sand-frizura – olvasta a képaláírást, aztán komolyan a lányra nézett. – A kisasszony túl sok románcot olvas ettől a furcsa… khmmm… szerzőtől. Talán el kéne tiltanom magát tőle, mert a végén még idoljává válik ez a virilis29 alak. Bár, ha franciául olvassa, áldásom rá. Van ugyanis mit pallérozni a franciatudásán.

Júlia lehajtotta a fejét. Elpirult. Mert ő már csak ilyen. Mindenben a legjobb akart lenni, de a francia nem ment neki. Bezzeg Csapó Marinak! Úgy folyik az ajkáról a francia szó, mintha párizsi anya szülte volna. No, de majdhogynem, hiszen francia madame nevelte hároméves kora óta. Júlia néha gyűlölettel vegyes irigységgel nézett Csapó Marira. Annak a lánynak itt, Pesten mindene megvan, amiről ő nem is álmodozhat Erdődön. Most is, estélyt adnak a tiszteletére a szülei, és mindenki tudja, mi okból. Mert Vachott Sándor megkérte Mari kezét. Vachott, aki nemcsak fess férfi és az Akadémia tagja, hanem olyan verseket ír, hogy még Bajza meg Vörösmarty is lehozta az Athenaeumban!30 És Vachott lesz a Mari férje! Férje! Pedig Mari alig múlt még tizenöt!

– Ez a frizura azonban… – riasztotta fel Lilla asszony Júliát a gondolataiból – botrányos. De ha maga úgy akarja: legyen. Azonban azt kikötöm, hogy Merckschmidt mester domesztikálja valahogy ezt a vad hajzatot – bökött a nyomatra a nevelőnő.

Így hát a friseur nagy sóhajtozások közepette mégiscsak levágta Júlia haját, ugyan nem olyan rövidre, mint a lány szerette volna, csupán vállközépig érőre, úgy, hogy még be lehessen fonni, vagy apró kontyba feltűzni a tarkójára.

– Ha megpótolnám egy kis vendéghajjal, egészen nett kinézete lenne – próbálkozott végül a fodrász. Júlia undorral nézett a ládában heverő dupée-kre. Tudta, hogyha szegény a család, nemegyszer a halott hajával fizetnek a temetésért. A gyászhuszárok rövidre vágják a szegény asszonyok haját, és eladják a fodrászoknak. Máskor meg az éhezés szélén álló, jobb sorsú nők vágják le a hajukat, ha nincs miből ételt adniuk a gyereküknek.

– Meg ne próbálja! – csattant fel a lány. – Senki emberfia haját nem hordom, csak a sajátomat.

Úgyhogy Marinak eszébe se jutott póthajat használni, különben is, Júlia haja rövid volt, de igen dús.

– Bár nekem lenne ilyen töméntelen hajam – sóhajtott fel Mari, de Júlia türelmetlenül leintette.

– Ne az én hajammal bíbelődj! A tiednek még meg kell száradnia, és utána is lesz dolgunk vele elég!

– Hát, idebent sose szárad meg – vonta meg a vállát Mari –, menjünk inkább le a kertbe, amíg süt a nap!

A két lány gyorsan lefutott a kertbe, és a kis kőpadon, az ákácfák alatt31 szárítgatták Mari haját, ahová még jól odasütött az őszi nap. Nem is sejtették, hogy a szemközti Szarvas fogadó sarokszobájának ablakából egy vékonydongájú, fekete ifjú őket figyeli. Petőfi Sándor.

„

Nézzük a leányt, ki világba lépésekor jó volt mint isten angyala, szelid és kegyes, mint ők, tiszta mint bérctetőre esett hó. De ő szeretni kezd, szeretni igazán és lángolón; ábrándozva csügg egész valója az ifjun, ki szerelmét tán csak időtöltésbül, vagy más mellékes érdekekből éleszti, míg ráúnván, könnyelmüen elhagyja, midőn képe és e szerelem már olly erős gyökeret vert a szegény lány szívében, mellyet, midőn szerelme kijátszását látja, vérezve szakít ki belőle; mert a szív nem szakad meg könnyen, hanem összehúzódik önmagában, elzsibbad és mint jég olly hideg (…) lesz.

Ha (…) látja, hogy belső tiszta boldogsága tán örökre elenyészett, erővel dönti magát a világ zajába, s mohón és kapkodva kutat fel és élvez minden gyönyört, mit csak helyzetében a világ képes adni, s könnyelmüen hallgatja a csapodár ifjakat szerelmet regélni, s mohósággal fogadja esküjöket, jól tudja annak hamisságát, még is örül, ha legkissebb érdeket érez erántok, mert hisz pillanatokra ez is elszóródást okoz neki, s nem fél veszedelemtől, mert tudja, hogy szeretni csak egyszer lehet, s csak egyet olly igazán és lélekből, mellynek elvesztését nem pótolhatja semmi a világon; (…) A világ csudálkozva kárhoztatja a leányt, ki rövid idő előtt olly szende és ártatlan volt, s most kacér, könnyelmüen víg és szabad, kárhoztatja őt, mert nem ismeri a kínokat, melly belsejében szétdulta csendes boldogságát.32

TARTALOM

Első könyv: Feleségek felesége

Lányok eladósorban

Megérkeztek az ábendklájdok!

A megyebál

Erdődi várkisasszony

Jaj, költő!

Keserű farsangolás

Mátkaság

Ezerszer Júlia

Csináljanak, amit akarnak!115

Kicsiny kis feleség

Legboldogabb nap

Szeretlek, kedvesem!

Mézeshetek

Egy pesti polgárasszony

Ingó-bingó vagyon

Vive la république! Éljen a Köztársaság!

Március idusán

Petőfi asszonya

Pünkösdi királyság

Törékeny lelkek

Penna vagy kard

Második könyv: Egy nő több, mint csak asszony

A nemzet özvegye

Hajtás

Az élőhalott

Az özvegy társasága

Lovag, kis testi hibával

Semmirevaló perszóna

Asszonyélet

Most már nőm vagy

Három rózsabimbó

Költőnő és gazdasszony

Ütne-e halálom

Tarka művek

Naponként árvább

A sírkő

Szerzői végszó

Források

Jegyzetek

Felhasznált betűtípusok

Alegreya – SIL Open Font License

Alegreya Sans – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License