1.

Stoplis a kukában

Nem is gondolkodtam rajta.

Kívülről nézve akár kissé túl drámai, szinte színpadias jelenetnek is tűnhetett, pedig teljesen spontán és gyakorlatias cselekedet volt.

A vadonatúj, hipermodern madridi Wanda Metropolitano Stadion játékvezetői öltözőjének szemetesében éppen volt annyi hely: üres üdítősdoboz, kiürült energiaitalos flakon, narancshéj.

És a focicipőm.

Nem azért csináltam, hogy ezzel a mozdulattal, úgymond, elköszönjek a játékvezetői pályámtól – dehogy. Pedig visszagondolva arra a pillanatra, jelzésértékű is lehetett. Akkor este, az öltözőpadon ülve még nem gondoltam, hogy másnap este érkezik egy hívás Oroszországból, amely választás elé állít.

Amikor megjött a küldés a madridi Bajnokok Ligája mérkőzésre, állandó asszisztensem, Ring Gyuri egyből megjegyezte:

– Apámnak pont Madridban volt az utolsó BL-meccse!

És valóban, 1998-ban a Bernabeuban, az akkori korhatárnál két évvel korábban búcsúzott Vágner László a játékvezetéstől, ahol ,,Kisring” édesapja asszisztált neki.

Madrid–Moszkva.

Nekik Real–Szpartak, nekünk Atlético–Lokomotiv; mekkora az esély arra, hogy 21 év különbséggel hasonló párosítással fejezzük be Vágnerékkel?

Azt már végképp nem sejtettem, hogy hamarosan Moszkva milyen fontos város lesz az életemben.

Szóval: zutty, repült a cipő a kukába!

Más a szögre akasztja, a mondás szerint legalábbis, én kidobtam.

Soha nem fordult velem elő ilyesmi. Sokféle stoplisban edzettem és vezettem meccset 1990 óta, és éppen most, a legvégén történik ez velem? Az első félidő végén már éreztem, hogy valami nem stimmel, a szünetben néztem meg jobban: a cipőm talpa kicsit kezdett elválni a felsőrésztől. Egyből kérdeztem a tartalék játékvezetőt, Bognár Tamást.

– Szerinted kibírja a végéig, vagy átvegyem a hernyótalpast?

Bogi susztereket megszégyenítő módon megvizsgálta a cipőt, majd megállapította:

– Nem olyan nagy rajt’ a rés, szerintem kihúzza.

Hallgattam rá ebben az esetben is, hiszen az évek alatt szoros kapcsolat alakult ki közöttünk: nemcsak szakmailag, de emberileg is az egyik legjobb segítőm volt pályafutásom alatt. Aztán mire vége lett a meccsnek, már nem egy, hanem két helyen is szét volt szakadva a csukám. Milyen kínos lett volna szétszakadt cipőben vezetni egy BL-meccset… Több mint két évtizede olyan már történt, hogy a játékvezetőnek feltörte a stoplis a sarkát, és tartalék cipő hiányában a második félidőt már sportszárban vezette Tiszakécskén. Országos botrány lett ebből a Játékvezető Testület berkein belül, az ellenőr egyenesen a játékvezetői szakma megszégyenítéseként jellemezte az esetet. Olyasmi persze gyakran történt a meccseimen, hogy a játékos cipőcsere miatt elhagyja a pályát, de az mindenképpen kellemetlen lett volna, ha egy nemzetközi meccsen arra várt volna 58 ezer néző, hogy a játékvezető stoplist váltson. Szóval a 90 percet úgy-ahogy túlélte a csuka, de amint beértem az öltözőbe, már hajítottam is ki.

Jelképes? Utólag már minden bizonnyal.

Bár akkor még nem tudhattam, hogy ez volt az utolsó BL-fellépésem, de a meccslabdát azóta is őrzöm. A nemzetközi futballban elfogadott szokás, hogy rangosabb mérkőzések után egy labda a játékvezetőt illeti meg, úgyhogy mostanra már szép gyűjteményem van az emlékezetes rangadók labdáiból, pedig tényleg csak a legnevezetesebb eseményekről hoztam magammal. Mondjuk, volt néhány… Világbajnokságok, Európa-bajnokságok, olimpia, kupadöntők, bajnokik különböző kontinenseken. Főleg azok a labdák igazán egyediek, amelyekre már rányomtatták a dátumot és a mérkőző csapatok nevét, így ha ránézek a vitrinben, gondolkodnom sem kell rajta, hogy éppen melyik meccsre vittem ki a hónom alatt.

Búcsúm az UEFA-mérkőzésektől Spanyolországban történt, ahogy a debütálásom is 2003-ban. Valencia tartományban vezettem először FIFA-jelvénnyel a mellkasomon egy U17-es minitornán: Alginet, Ontinyent és Alcoy… Ki hallott már valaha ezekről a spanyol városkákról? Nekem mindenesetre örökre beíródtak ezek a települések az emlékezetembe, holott öt óránál többet egyik helyen sem töltöttem el. Ez jól mutatja, hogy a játékvezetők mennyire beszűkült világban élnek: legtöbbször a reptéren, a szállodán és a stadionon kívül nincs sok kapcsolatunk a külvilággal.

A visszavonulásról a korábbi generációk két meghatározó egyénisége is hasonlóképpen vélekedett a bejelentésem után. A kétezres évek legkarizmatikusabb játékvezetője, Pierluigi Collina és az UEFA jelenlegi bírófőnöke, Roberto Rosetti egymástól függetlenül is arról beszélt nekem: nagyra tartják, hogy a döntést én hoztam meg. Mert ez azt jelenti, hogy nem vagy kiszolgáltatva senkinek, a saját elhatározásodból járod az utadat. Hiszen minden játékvezetőben felmerül a kérdés a korhatár felé közeledve: hogyan lehetne méltó módon lezárni az aktív éveit? A többségnek a korhatár elérése jelentette a búcsút: objektív mérce volt, évről évre közelebb kerültél hozzá, amihez fejben lassan hozzá tudott szokni mindenki. A nyolcvanas évekig ötven év volt a korhatár, aztán ez a kétezres évekre 45 évre csökkent, főként a játékvezetők megnövekedett fizikai igénybevétele miatt. Néhány évvel ezelőtt viszont a FIFA-t és az UEFA-t követve szinte minden országban eltörölték a korhatárt, így már a helyi Játékvezető Bizottság vagy a játékvezető saját kezében van a döntés. Ez viszont sokkal nehezebb és érzékenyebb döntés, mintha csak a születési idő számítana. Hiszen amíg volt korhatár, addig tiszta volt a helyzet, nem volt kivétel. Betöltötted? Ha igen, lehettél a legjobb formában lévő bíró, kiváló fizikai állapotban, abba kellett hagynod, és erre fel lehetett készülni akár évekkel korábban. Most viszont, ha teljesíted a fizikai tesztet, szinte bármeddig vezethetsz, de megvan ennek is a sajátos pszichológiája. Te úgy érzed, hogy bírod még, jó erőben vagy, és még van benned pár szezon, de a vezetőid esetleg már nem így látják, egyre kevesebb meccset kapsz, egyre kisebb csapatok meccseire küldenek, jobb esetben rád szólnak: Figyelj, Öreg, jöjjenek a fiatalok, nem gondolod, hogy elég már? Rosszabb esetben hozzád sem szólnak, csak csendben kivéreztetnek, hogy te magad érezd azt: elmúltak feletted az évek. Na, erre mondta Collina és Rosetti, hogy becsülendő, ha képes vagy kimondani: itt a vége. Még akkor is, ha ez az életed, harminc éve ebben a közegben létezel. Hiszen kegyetlenül nehéz lehet egy JB-elnöknek megmondania egy 45-48 éves játékvezetőnek, hogy itt az idő befejezni –saját magadtól viszont talán még nehezebb felismerni, mikor jött el a búcsú ideje. Azt gondolom, inkább álljon fel az ember saját elhatározásából egy kicsit hamarabb, mintsem bárkiben is felmerüljön, hogy már nem odavaló, és ideje lenne elköszönnie.

Azt gondolom, óhatatlan, hogy a játékvezetők életét sokszor párhuzamba állítjuk a futballistákéval, és nemcsak a közös pálya miatt – hány klasszisról tudunk, aki csak egy kicsit játszott tovább, mint kellett volna? Aki nem tudta elengedni ezt az életvitelt, nem tudott időben nemet mondani, és bár szép karriert zárt le, a szurkolók hozzáteszik: remek játékos volt, de a vége már nem volt az igazi, miért nem hagyta abba időben?

De ki mondja meg, mit jelent ez: éppen időben?

Mi a megfelelő időpont?

A bejelentésem után sokan kérdezték: lesz-e búcsúmérkőzésem? Mindig tisztában voltam azzal, hogy a játékvezető nélkülözhetetlen része a sportágunknak, de azzal is, hogy nem rólunk szól a labdarúgás, nem azért rendeznek focimeccseket Magyarországon, hogy a háromezer vizsgázott futballbíró elfoglalja magát a hétvégéken. Semmilyen igény nem volt bennem, hogy a visszavonulásom miatt gálameccset rendezzenek nekem.

Az nem én lennék.

Mások előre bejelentve tétmeccsen köszöntek el.

Nekem az sem tetszett soha.

A kezdő sípszó előtt felköszönt a hazai és a vendégcsapat, talán – és kivételesen – még a nézők is tapsolnak pár másodpercig, hogy aztán a 90 perc során azt vágják a fejemhez: Na, végre, ezt se fújta le, éppen ideje volt, hogy ez gyökér is nyugdíjba megy! Igazi rémálom, ha a hetekre előre beharangozott utolsó bajnokidon elnézel egy tizenegyest, ami azért minden futballbíróval bármikor előfordulhat, de azok után, hogy a fotósok gyűrűjében átvehetsz egy serleget vagy egy díszdobozba csomagolt tokaji bort, különösen kellemetlen lett volna hallgatni: Te hülye, hát ezt se vetted észre? Sok ilyet éltem meg testközelből, úgyhogy azzal már évekkel korábban tisztában voltam, hogy az utolsó meccsem időpontját én szeretném eldönteni, és minden felhajtás nélkül szerettem volna átesni rajta. Így legalább másokat is megkíméltem attól, hogy kötelességüknek érezzék, hogy – akár akaratukon kívül – elbúcsúztassanak.

Nem, köszönöm.

Nekem jobban tetszik, ha ez zárt ajtók mögött zajlik – vagy még ott sem. A 2016-os Eb-n hagyta abba egy neves spanyol kolléga, Carlos Velasco Carballo, Ring Gyurival mi voltuk a tartalékok a csapatában Lensban, a portugál–horvát nyolcaddöntőn. Tudtuk, hogy a spanyol szabályok szerint az Eb után már nem kezdheti el a következő szezont, és borítékolható volt, hogy a nyolcaddöntőnél tovább nem vezet majd a tornán. A küldés kihirdetése után egyből leesett nekünk, hogy ez lesz pályafutása utolsó meccse, így gondoltuk, meglepjük egy elegáns zsebórával, amibe belegravíroztattuk a párosítást és a mérkőzés dátumát. Azt gondolom, egy játékvezető az ilyen személyes ajándéknak, apró figyelmességnek legalább annyira örül, mint ha – néha talán kissé álszent módon – a nagy nyilvánosság előtt köszöntik. Carlos ma már „kolléga”, hiszen a Spanyol Labdarúgó-szövetségben vezeti a Játékvezetői Bizottságot, emellett pedig a FIFA egyik kiemelt instruktora. Sokat jelent számomra, hogy ha szakmai vagy szervezési kérdésekben szeretnék egyeztetni valakivel, akkor akár Carlos, akár az angol Howard Webb vagy az olasz Nicola Rizzoli is mint egykori pályatárs nyitott az együttműködésre.

Úgy voltam vele: jobb, ha ezt a fájdalmas döntést én hozom meg, nem szabad megvárni, amíg mások veszik észre, hogy eljárt az idő feletted. Persze a sérülés is fontos szempont, játékosnak és játékvezetőnek egyaránt. Az utolsó években sokat kínlódtam a sarkammal, egy-egy meccs után napokig legfeljebb bicegni tudtam, és akkor is csillagokat láttam a fájdalomtól. Specialistákhoz jártam mindenféle kezelésre a meccsek előtt – nagyon erős motiváció kellett ahhoz, hogy ilyen fájdalmakkal is csinálja az ember, de belül éreztem, hogy ez így már nem az igazi. Legfőként saját magamtól vártam többet, mint amennyit már teljesíteni tudtam: a magammal szembeni igényesség miatt nem öregedhettem meg a pályán. Edzeni, futni mindennap kellett, hogy a meccseken bírjam a tempót a fiatal játékosokkal. A 2020-as Európa-bajnokság vonzó lehetőség lett volna a szép lezárásra, hiszen a negyedik kontinenstornám lehetett volna. Persze 2019 decemberében, amikor a végső döntést meghoztam, még nem nem tudtunk a vírusról, hogy emiatt eltolódik az Eb, és minden bizonytalanná válik a járvány terjedésével. Felmértem, hogy ez az Eb már nem tud annyit hozzátenni a karrieremhez, mint amennyi szenvedéssel járt volna a felkészülés a hétköznapokban. Mindent elértem az aktív játékvezetésben, hazai és nemzetközi szinten egyaránt; kis túlzással már csak lerombolhattam volna mindazt, amit három évtized alatt felépítettem. Már sok volt a fájdalom, és ugye már nemcsak az ízületeim jeleztek, hanem a stoplisom sem bírta tovább… Ezért hát a kukában landolt.

A labdarúgást szerető emberek mindig nagy kíváncsisággal kérdezgették tőlem, hogy miként zajlik a játékvezetők kijelölése, mivel töltjük az időnket a meccsek előtt és után. Az UEFA szabályai meglehetősen szigorúak: csak egy héttel az aktuális mérkőzés előtt tudtuk meg, hol vezetünk, és csak két nappal a találkozó előtt hirdették ki a nyilvánosság előtt a beosztást. Az UEFA mindig két fordulóra (első és második, harmadik és negyedik, illetve ötödik és hatodik játéknap) készítette el a BL-meccsek beosztását, és mindenki tudta, hogy egy ilyen dupla körben csak egy meccset kaphatott. Így legfeljebb három csoportmeccsünk lehetett az őszi szezon hat fordulójában, azaz nekünk sokkal nehezebb volt „gyűjtögetni” a meccseinket, mint a játékosoknak. Természetesen ha valaki nagyot hibázott a mérkőzésén, akkor a következő küldése az Európa Ligába szólt, vagy akár teljes pihenőt ért neki a gyenge teljesítmény.

Ha az UEFA illetékesei eldöntötték, ki melyik mérkőzést vezeti, azonnal lefoglalták a repülőjegyet és a szállodát, ahol a mérkőzést megelőző és az azt követő éjszakát töltöd, az adminisztráció nagyon precízen működik.

Az utazásnál mindig azt szerettem, ha korán elindultunk. Budapest ideális helyen van, amíg a Malév létezett, rengeteg közvetlen járatot tudtunk használni, és két-három óra alatt szinte mindenhova odaértünk. A magyar légitársaság megszűnését követően már jobban kellett figyelnünk az utazásszervezéseknél az átszállásokra, hogy ne kelljen sokat várakoznunk egy-egy reptéren. Általában Lufthansával utaztunk, Ferihegyről Münchenbe vagy Frankfurtba (ritkábban Bécsbe), és onnan a célállomásra. Próbáltam mindig úgy intézni, hogy már a meccs előtti napon délben, legkésőbb kora délután ott legyünk a helyszínen – visszafelé viszont sosem siettünk. Ha a menetrend megengedte, a meccs másnapján kerültük a hajnali járatokat – 20.45-kor meccs, fél tizenegy körül van vége, utána még a jegyzőkönyv kitöltése, zuhanyozás, vacsora, ellenőri értékelés: jóval éjfél után kerülsz ágyba. Azonnal elaludni képtelenség, mert még dolgozik az emberben az adrenalin, jó, ha kettő-három órakor elalszol. Ilyenkor nem a legjobb négykor ébredni, hogy hat-hét órára kiérj a reptérre. Megesett, hogy Ring Gyuri a meccs másnapján államvizsgázott, és akkor hazajöttünk Leverkusenből az első hajnali géppel, de ha volt rá mód, inkább kialudtuk magunkat, reggeli után pedig délelőtt még csináltunk egy átmozgató recovery-edzést, aztán délben, egykor, kettőkor irány a repülőtér.

Edzeni a meccs előtt is szoktunk – ez is sokat változott az évek alatt. Amikor először mentem nemzetközi meccsekre, ez nem volt divat, nem volt téma, ha akartunk, a hotelhez közeli parkban gimnasztikáztunk, nyújtottunk, futkároztunk kicsit, de az utóbbi időben ez is változott. A hazai csapat országos szövetségének mindig delegálnia kell egy kísérőt, ez szinte mindig egy korábbi játékvezető, aki várt, amikor leszálltál, és az volt a feladata, hogy biztosítsa, amire szükséged van. Tudta, hol lehet a meccs után késő este vacsorázni, ha a hotel étterme esetleg addigra már bezárt volna – aztán divat lett, hogy miként a vendégcsapatok, a játékvezetők is edzhettek a mérkőzés helyszínén. Nyilván a futballcsapaté volt az elsőbbség, így inkább időpontokat kaptunk: ha akarunk, edzhetünk a mérkőzést megelőző napon, mondjuk, délután négy és fél hat, vagy este nyolc és fél tíz között – és akkor csak a miénk a pálya. Az sem hátrány, ha nem a meccsen láttad először a stadiont, ha még nem jártál az adott helyszínen – nem mintha nem mindenhol két kapu és négy szögletzászló lenne, de nekünk is jó volt kipróbálni a gyepet, ismerkedni a körülményekkel, a fényerővel akár. Mi azért sokkal kevesebb kárt tettünk az edzéseinkkel a gyepben, mint a csapatok, de néha nagyon szúrós szemmel néztek ránk is a pályagondnokok. A Celticnél szinte lezavart a pályáról minket a gyepmester, amikor sprintgyakorlatokat akartunk végezni az egyik sarokban.

Bognár Tamás – Bogi – tartotta ezeket a meccs előtti edzéseinket, ő szereti tudományos alapokon felépíteni az edzéseit. Mindig kész edzéstervekkel érkezett, és mindig a legújabb edzéseszközökkel, minibandekkel, bójákkal, hengerekkel. Bár a meccs előtti edzésen sosem volt komoly a terhelés, nekünk is jólesett átmozgatni az izmokat az utazás után, sprintelgetni néhányat. A mai napig sokan elcsodálkoznak azon, hogy miért edzenek a játékvezetők a meccsnapot megelőzően, és miért nem csak rápihennek a meccsükre. Egy idő után kitaláltuk, hogy ha már az alapvonali játékvezetőkkel együtt hatan vagyunk, a tréning végén focizzunk kiskapura, három a három ellen. Hatalmas presztízscsaták lettek ezek, sok stadionhoz kötődik ilyen emlék. Gyorsan kialakult: a játékvezetők az asszisztensek ellen, vagyis én voltam a két alapvonali segítőmmel, a két asszisztens meg a padok között működő tartalékkal – azon mi is nevettünk, hogy a teljes fényerővel kivilágított, töküres müncheni Allianz Arena egyik szögletzászlója előtt egy alkalmi kispályán a hat magyar bíró focizik. Felejthetetlen Ring Gyuri öngólja Plzeňben, Fábián Misi beindulása Bázelben a szakadó esőben, vagy éppen Vad Pista és Bognár Tomi összeveszése Gelsenkirchenben, a régi Parkstadionban, a Schalke egykori otthonában: szerintem a mai napig nem tudták meggyőzni egymást, hogy melyikük volt szabálytalan. Leverkusenben hat gólt szerezve nyertünk, amikor jöttünk haza, ment az ugratás a reptéren: nézzétek az autókölcsönzőt, azért írták ki, hogy Sixt, mert hatot lőttünk nektek.

Persze, azért tudtuk, hogy nem futballozni érkeztünk, tudtuk, miért vagyunk ott: én például ki nem állhattam, ha valaki fotózkodni kezdett a stadionban. Néha maga a játékvezetői ellenőr kérte, neki lenne emlék, akkor nincs mit tenni, aznap mégiscsak a főnököd azon a meccsen, úgyhogy összeálltunk, de éreztem, hogy menekülök a szituációból, kényszeredett mosoly, aztán menjünk is onnan – játékvezető vagyok, nem turista. Mesélték: évekkel ezelőtt Alessandro del Piero még játszott a Juventusban, óriási futballista volt, tudja mindenki, az egyik kolléga kért is tőle egy aláírást. Szabó Zsolt vezette a meccset, ő meg kiakadt: hogy lehet ilyet csinálni? Nem szurkolók vagyunk! Azért vagyunk a meccsen, mert a munkánkkal, a tehetségünkkel, a kitartásunkkal elértük, hogy hivatalosan oda küldjenek – szereptévesztés autogramot kérni vagy éppen fotózkodni, hiszen nem rajongóként veszünk részt a meccsen. Ne legyen félreértés: mi is tudjuk, mekkora sztárokról van szó, de soha nem jutott eszembe Cristiano Ronaldo vagy Lionel Messi orra alá dugni egy cetlit az autogramjáért. Ha ismerősök kértek ilyesmit, arra is nemet mondtam – azokkal értettem egyet e tekintetben, akik szerint nem elég profinak lenni, annak is kell látszani. Emlékeztem a Fradi egyik játékosára, aki 1995-ben, amikor a Bajnokok Ligájában a Bernabeu-stadionban játszottak a Real Madrid ellen, azt mondta a meccs után, hogy már akkor kikaptak, amikor a meccs előtt fotózkodni kezdtek a társai, hogy otthon eldicsekedjenek, milyen híres stadionban játszhatnak. Persze nagy dolog, valahol meg is értettem, de én másképp gondolkodtam, utáltam a fotózásokat a stadionokban.

Madrid, Wanda Metropolitano.

Egy alacsonyabb osztályban működő spanyol játékvezető várt minket a Barajas reptéren, és ahogy leszedtük a szalagról a sporttáskákat, máris mentünk a szállodába a BL szponzora által biztosított Kia kisbusszal. Kényelmes, utcai ruhában utaztunk – de én nem voltam ettől túl boldog. Amikor kezdtem, még az volt az íratlan szabály, hogy a játékvezetők öltönyben jelenjenek meg: ing, nyakkendő, ha megérkezel valahova. Az utolsó három évemben változott az előírás, talán aki sokat utazott, kényelmetlenül érezte magát zakóban, és kilobbizta, hogy ez ne legyen kötelező, mindenesetre az UEFA váltott: repülés utcai, civil ruhában, meccsre pedig melegítőben érkezzünk. Melegítőben? Ebben a kérdésben a konzervatív oldalon álltam: szerettem, ha elegánsan jelenünk meg, megtisztelve a mérkőzést, a csapatokat – arról nem beszélve, hogy ha a meccs után késő este étterembe – esetenként akár egy elegánsabb étterembe – vittek bennünket vacsorázni, mi éreztük magunkat kényelmetlenül tréningruhában.

Előtte Sipeki Armaniban jártunk.

Igen, ilyen is van! Mi neveztük el így.

Remélem, nem haragszik meg ezért az a kisvárdai szabó, aki az öltönyöket készítette nekünk – nagyon is örültünk neki! Azt hiszem, akkor neveztük el egymás között az egyenfelszerelésünket, amikor 2010 őszén a Tottenham–Inter BL-meccsre mentünk, és az olaszok képviselője hibátlan Armani zakóban jött a technikai megbeszélésre. A játékvezetésben eltöltött három évtized alatt rengeteget változtak a körülmények Magyarországon, volt, hogy semmiféle támogatást nem kaptunk, aztán előírták, hogy saját öltönyeinkben járjunk a meccsekre, majd jött az a bizonyos kisvárdai szabó, aki az összes bírónak megcsinálta az uniformisát – nagyon is örültünk neki, inkább a helyzeten nevettünk, amikor Sipeki Armani néven emlegettük a ruházatunkat. Ez is sokat változott az évek alatt: a 2016-os Eb-re a mi játékvezetői csapatunk tagjai, mind a hatan, bementünk a Zara-boltba, és bevásároltunk: ing, nyakkendő, nadrág, zakó, farmer – lássa mindenki, hogy egy csapat vagyunk. Aztán egy héttel később jött az UEFA levele, hogy mindenki abban utazhat a mecsekre, amiben akar, de nem bántuk: később, ha együtt utaztunk valahova, mindig az akkor beszerzett felszerelésben virítottunk. Szerencsénkre Boginak mániája a divat, az edzések mellett ő azt is nagyon komolyan veszi, mit mivel szabad felvenni, mi áll jól, mi az elegáns.

Meccsnap!

Alapszabály, hogy a játékvezető a kis bírói team főnöke, ez teljesen normális. De mégis, a saját magunk előírásaiban sokszor nem követtem az elődök vagy épp a társak példáját – hallottam, hogy van olyan kolléga, aki katonás fegyelmet várt el a kollégáktól, de én nem ragaszkodtam ehhez. Az esti meccs előtt mindenki aludjon, ameddig bír, sosem vártam el a közös reggelizést: ha valaki hétkor már megéhezne, egyen a többiek előtt. Jellemzően kilenc, fél tíz körül kóvályogtunk le a reggelihez, mindenki külön szobában aludt, így foglalta az UEFA, és szerintem helyesen: így lehetett igazán pihenni, nyugodtan készülni.

Ettünk, jól elnyújtva, kávéztunk, az utolsó időszakban a telefont nyomkodtuk, mit írnak az esti meccsről, illetve az előző NB I-es fordulóról.

A délelőtt állandó programja sokáig a hivatalos UEFA-megbeszélés volt: a két csapat technikai vezetőjével (később menedzserével, igazgatójával, a lényeg nem változott) a mérkőzés rendezésének körülményeit, a televíziós közvetítés részleteit beszéltük át (minden meccs 20.45-kor indult, hány kamera lesz – egy idő után ebben sem volt sok újdonság), ezen a biztonságért felelős illetékes, a helyi rendőrkapitány is részt vett. A téma ugyanaz volt: ki milyen mezben lesz, mikor kell az öltözőfolyosón megjelenni, és így tovább. Emlékszem, a már említett Tottenham–Inter meccs előtt a kerületi rendőrfőnök beszélt, de olyan akcentussal, hogy vért izzadtam, mire kihámoztam, mit akar mondani. Más, amikor valaki a tanult angolt beszéli, de az a rendőr nagyjából csukott szájjal beszélt, az összes szót félbeharapta, miközben azt magyarázta, tűz esetén mi a teendő, ha a szurkolók ellepik a gyepet, merre induljunk el, és minden extrém szituáció esetén elmondta, hogy mit kell tennem játékvezetőként. Idővel az UEFA is rájött: felesleges emiatt mind a négy, később hat játékvezetőnek ezeken a technikai értekezleteken részt vennie – hiszen előzetesen e-mailben már mindenki megkapta, melyik csapat milyen színű mezben, nadrágban, sportszárban játszik, külön kiemelve a kapusok ruházatát, és ahhoz igazítva, miben kell lennie a játékvezetőnek, így az utolsó szezonjaimban már az volt a szokás, hogy csak a tartalék játékvezető ment el erre a meetingre.

Amit viszont az elődöktől láttam, tetszett, és mint hagyományt, továbbvittem: a képeslapok küldése. És bízom abban, hogy aki ezt tőlem látta, továbbadja. Természetesen más funkciója volt a képeslapnak 1990-ben, mint 2020-ban, de mégis: ezt az örökséget nem engedtem el. Ahol jártunk, mindenhonnan küldtünk egy lapot: üdvözletem küldöm innen és innen. Kinek? A szokás az volt, hogy ezzel az apró gesztussal is megköszöntük a segítséget azoknak, akikről úgy gondoltuk, fontos szerepük volt abban, hogy aznap azon a mérkőzésen ott lehettünk. Volt, aki szerintem mindenhonnan kapott tőlem lapot, volt, aki az évek során került be a címzettek közé. Az előbbiek között van nyilván édesapám, vagy Répássy György, vele mentem először NB III-as meccsre, rengeteget lengettem neki – később ő is nekem – a kilencvenes években, sokat tanulhattam tőle, jó példa volt előttem, máig tartó baráti kapcsolat alakult ki köztünk; Horváth Sándor előttem került fel az országos játékvezetői keretbe Komárom-Esztergom megyéből, később éveken át együtt dolgoztunk a megyei játékvezetők irányításában; Margitai Zoli, akivel szinte együtt kezdtük a játékvezetői pályafutásunkat, és manapság az egyik legtapasztaltabb sportvezetőnek számít a magyar labdarúgásban. Ők mindenhonnan kaptak lapot. Egyik kedves játékvezető barátunknak elég volt a becenevét és a városának a nevét írni a címzésnél: „Jumó, 7020, Dunaföldvár”, kivétel nélkül mindig megkapta.

Edzőim és korábbi partjelzőim mellett azokat az orvosokat és masszőröket sem felejtettem ki a sorból, akiknek köszönhetően lábra tudtam állni egyes meccsek előtt. Ahogy látható, sok lapot küldtem, a délelőttből egy órát simán elvitt ezek megírása. Az utolsó években ez is változott: letöltöttünk egy alkalmazást, amellyel már a stadionról vagy akár a meccsen készült fotókkal illusztráltuk a képeslapot.

Nemrég egykori csapatom tagja, Farkas Ádám vezetett Párizsban nemzetközi meccset, jóleső érzés volt képeslapot kapni tőle. Továbbviszi a hagyományt. Több száz lapot adtam fel, és lám: eljött az idő, hogy már én kapok.

Az UEFA javaslata az volt, hogy ha lehet, a hotelben, vagy ahhoz nagyon közel ebédeljünk, ne mászkáljanak a játékvezetők feleslegesen, de mi inkább helyi éttermekben szerettünk ebédelni, vacsorázni. Abba természetesen nem szóltam bele, hogy ki mit egyen, bár a nemzetközi játékvezetésben létezik egy sztereotípia, hogy a meccs előtti ebédre a tészta a legjobb, ezért sokszor spagetti volt előre megrendelve a kísérő által – de mi szinte soha nem ezt ettünk, rábíztam a kollégákra, kinek milyen ételhez van kedve. Az sem zavart, ha a meccset megelőző este a vacsora után egy pohár sört vagy bort rendelt valaki; felnőttek vagyunk, mindenki tudja, mennyi fér bele. Meccsnapon viszont már senki nem ivott alkoholt, de ezt nem is kellett mondani. Az ételeknél leginkább halat szerettem rendelni, szerencsére sok mediterrán országban megfordultunk, ahol igazán kiváló tengeri halakat ehettem, míg kollégáim általában steaket ettek a vacsorákon.

Nem volt semmiféle babonám, és ha erre gondolok, örülök is neki. Még a pályám elején, 2003-ban, amikor először Spanyolországban vezettem, a csoportelsőségről döntő meccsre menet eltévedt a sofőr, és alig volt fél óra a kezdésig, mire odaértünk. Rendben lement a meccs, és az ellenőr mondta nekem utána: már abból gondolta, hogy jól levezetem a meccset, hogy egyáltalán nem voltam ideges a késői megérkezés miatt. Nem stresszeltem, hogy kevés időnk lesz átöltözni, melegíteni, a szokásos rituáléimat végigcsinálni az öltözőben – mert nem volt semmi, amihez okvetlenül ragaszkodtam volna. Amikor ezt elmondta, elgondolkoztam ezen, és később is ez volt a jellemző: nem volt kötelező, hogy az esti meccs előtt mindenképpen aludnom, tévéznem vagy olvasnom kell, mert mi van, ha valamelyikre egyszer majd nem lesz lehetőség? Talán megedzettek a korai évek, amikor még munkából rohantam a hétközi vagy péntek délutáni meccsre: ha nem volt időm rendesen ebédelni, akkor úgy vezettem a meccset – úgy alakult, hogy ezek a külső körülmények nem befolyásoltak. Ha nem sikerült egy meccs, amelyre mondjuk KLM-mel utaztunk, a következő alkalommal nem tekintettem rossz ómennek, ha újra ezzel a légitársasággal kellett utaznunk. Soha nem engedtem, hogy ilyen dolgok befolyásoljanak.

Viszont volt mégis valami, ami szinte egész pályafutásomon keresztül végig velem volt. Egy kis szütyő végigkísérte a karrieremet: középiskolásként vettem egy Adidas hátizsákot, annak belsejéhez lehetett csíptetni ezt a kicsi táskát. Épp akkora, hogy elfért benne a síp, a sárga/piros lap, a toll, a választáshoz szükséges pénzérme, egy idő után néhány szem Voltaren fájdalomcsillapító is belekerült. A táskán meg sem látszik a velem eltöltött közel három évtized, nem volt okom lecserélni.

A karrierem során a nemzetközi mérkőzésekre a helyi szövetség mindig biztosított masszőrt, aki bekente az izmokat, és esetleges sérülés esetén is összedrótozott minket, az utolsó néhány évben pedig a VAR technikai összeköttetésért felelős szakember jött mindig az öltözőnkbe, hogy beállítsa a kommunikációs szettet. Szokásom szerint még az öltözőben sok sikert kívántunk egymásnak: sosem szerettem, ha a pályán a térfélválasztást követően még egyszer kezet fogunk, pacsizunk, puszi-puszi – nem, akkor már mindenki menjen a helyére, és kezdjünk!

Így volt ez a Wanda Metropolitano Stadionban is.

Atlético–Lokomotiv.

Rögtön az első percben: buktatás, tizenegyes – na, ez is jól kezdődik!

Későn, még az első félidőben régi kollégám, a lengyel Szymon Marciniak kihívott, hogy nézzek vissza egy esetet. Nem láttam tisztán, kézre vagy vállra pattant-e a labda, de az ismétlés megmutatta, hogy újra tizenegyest kell adnom.

A meccs vége 2-0, az ellenőr szerint rendben lement a mérkőzés.

A hazaiak edzője, Diego Simeone lépett oda a mérkőzés után: Viktor, köszönöm a mérkőzést, sok sikert! 2016-ban már találkoztunk, a milánói BL-döntőben a két kispad között kellett Mark Clattenburg munkáját segítenem, és főleg éppen Simeone miatt küldhettek oda. Az UEFA vezetői is tudták, hogy forrófejű edző, robbanásveszélyes ember, akit egy ismertebb, tapasztalt játékvezető könnyebben kordában tud tartani. Szép feladat volt: balról Zinédine Zidane, jobbról Diego Simeone. Nagy sztárok voltak játékosként is, edzőként is, de nekem kellett beállítanom őket a sorba, ha szükség volt rá. Egy tartalék bírónak tudnia kell, hogy csak mellékszereplő, mondhatni ő nézheti legközelebbről a BL-döntőt. A szerepe nem több, mint hogy időnként szóljon egy-egy nyugtató szót, de azt is éreznie kell, mikor kell erélyesebben fellépni, vagy mikor nem kell mindent meghallania.

Szóval 2-0, Simeone elégedett volt és udvarias.

A szétszakadt cipőm története mellett az én nemzetközi pályafutásom is véget ért Madridban. A hivatalos meccsek után még volt egy meghívásom a szaúdi kupába, végül a 2020. év negyedik napján Al-Haszában fújtam sípba utoljára. Úgy voltam vele: már korábban elfogadtam a meghívást, akkor ezt a meccset még elvállalom.

1990–2020.

Három évtizedet töltöttem el a futballpályán.

2.

Égett a Real Tatabányán

Kikapott a Real Madrid Tatabányán.

Szinte pontosan negyven éve.

Homályos emlékképeim vannak arról a legendás meccsről, amikor a TBSC 2-1-re megverte a királyi csapatot: 1981 szeptembere, hat nappal a hatodik születésnapom után, talán ez volt az első alkalom, hogy apám kézen fogott, és elvitt egy igazi labdarúgó-mérkőzésre. Huszonkétezer ember a tatabányai stadionban… A meccsből nyilván semmire nem emlékszem, de a füzetem szerint Camacho, Gordillo, Del Bosque, Juanito, Santillana ott volt a pályán, azaz nem akármekkora sztárokat vertek meg Csapóék. Ezután azonban egyre nagyobb szerepet játszott az életemben a foci, és egyre gyakrabban jelentem meg a Bányász stadionjában.

Mondjuk, nem volt nagy csoda, mert a futball központi téma volt a családunkban, a környezetemben, már az óvodában, később az iskolában is.

Édesapám a háború utolsó évében csonka családba született. Az ország próbált talpra állni, de iszonyú volt a szegénység. Tolcsván nőtt fel, kemény gyerekkora volt, csak magára számíthatott. Imádott focizni: 1968-ban még együtt focizott a Bányász tartalékcsapatában Csepeczcel és Knapikkal, de nem lett belőle első osztályú játékos. Később hiába futballozott az NB III-ban, az nem volt elég ahhoz, hogy eltartsa a családunkat, főleg amikor 1975-ben én is megszülettem, és már négyen voltunk: a bátyám, Zsolt ekkor már kilencéves volt. A Fater vájárként, majd aknászként dolgozott a Bányavállalatnál, ami nagyon kemény világ volt: három műszakban, sokszor éjszaka kellett lemenni a tárnába, iszonyú nehéz munkát vállalt a családjáért. A futball megmaradt hobbinak számára, és amikor megszülettem, már vizsgázott játékvezető volt, az egykori neves FIFA-bíró, Emsberger Gyula javaslatára kezdte el a pályát. Kemény, határozott játékvezető hírében állt, az akkori harmadosztályban vezetett hosszú éveken át – az első emlékeim róla, hogy meccsre készül, majd meccsről jön haza, és hallgatom, mi történt a futballpályán.

Akkoriban még az alacsonyabb ligákban is divat volt, hogy a csapatok készítettek saját, a címerüket ábrázoló zászlócskákat, és abból a játékvezetőnek is ajándékoztak. Fater hazahozta ezeket, én pedig eltettem, egészen kicsi koromtól szépen gyűjtögettem az összeset. De nem csak passzív szerepet játszott a labdarúgás az életem ezen szakaszában, mert már az óvodában is mindig fociztunk: gyerekkori barátommal, Dezsővel mindig ott voltunk, ahol mozogni és focizni lehetett. Az óvoda után nyolc közös év az általános iskolás osztályban, és eközben együtt lettünk a TBSC előkészítő gyerekcsapatának játékosai is. Dezső a Népköztársaság útja elején, én néhány sarokkal arrébb laktam, pár percnyi sétára egymástól – az ő házuk előtt is sokat fociztunk. Játszottunk a suliban a szünetekben, a tanítás után, és ha hazamentünk, sokszor még akkor is lent, a négyemeletesek között. Apám két újságot olvasott, a Népsportot és a 24 Órát, a megyei napilapot. Amikor már iskolás lettem, reggelente én vettem meg ezeket az újságárusnál, keddenként a Képes Sporttal együtt, havonta egyszer pedig a Labdarúgás című folyóiratot is kiolvastam napközben, a suliban a pad alatt, hiszen a szünetben fociztunk, ugye, és délután vittem haza apámnak, és ha ő is kiolvasta, visszakaptam. Kivágtam a tudósításokat, a Képes Sportból, a Labdarúgásból a színes fotókat, és spirálfüzetbe ragasztgattam őket Technocol Rapiddal – az összeset eltettem. Emellett egyre nőtt a gombfocicsapataim száma, 30-40 különböző klubcsapat vagy válogatott állt mindig játékra készen, akkori kedvencem a Verebes-féle Rába ETO volt: Kovács L. – Csonka, Hlagyvik, Mile, Magyar – Hannich, Póczik, Burcsa – Szabó O., Szentes, Hajszán. Gyűjtő voltam, igazi futballrajongó.

Azt hiszem, nincs olyan játékvezető, aki ne lett volna a sportág megszállottja: enélkül nem kerülhetsz a szakma közelébe.

Az 1982-es spanyolországi világbajnokság volt az első komoly esemény, ahol külön füzetbe kerültek az erről szóló cikkek. Hétéves voltam azon a nyáron, szüleim direkt erre az alkalomra cserélték le a fekete-fehér tévét színesre. Amikor évtizedekkel később Sevillában, a Sánchez-Pizjuán stadionban vezettem meccset, eszembe is jutott: itt rendezték azt a híres nyugatnémet–francia vb-elődöntőt, amit azon a színes tévén figyeltem izgatottan a tatabányai panellakásban. Máskor is sokszor beugrott, korábban milyen nagy mérkőzéseket rendeztek ott, ahova később játékvezetőként eljuthattam.

Évvesztesként a világbajnokság nyara után kezdtem el a tanulást, a lakótelep közepén épített IV-es számú (ma Herman Ottóról elnevezett) általános iskolában. Mindennap fociztunk, szerencsére élénk sportélet zajlott a suliban, a Bányász és a többi városi csapat gyerekjátékosai mellett röplabdázók tanultak ott, emlékszem, egy évfolyammal alattam járt ugyanebbe a suliba Koch Róbert, akiből válogatott röplabdázó, majd szövetségi kapitány is lett.

Már hétévesen kinyomoztuk Dezsővel, mikor lehet legkorábban csatlakozni a klubhoz, mert hiába fociztunk egész nap a suli udvarán, rendes, igazolt játékosok akartunk lenni, akik egyszer majd a Bányász NB I-es csapatában, és persze a magyar válogatottban szerepelnek, ha nagyok lesznek. Ha nem a suliban, akkor egy nagy, füves réten játszottunk: két fa jelentette az egyik kaput, a másik két kapufa iskolatáska vagy melegítőfelső volt, a pálya mérete ennek megfelelően a létszámtól függően változhatott. Az egykori bútoráruház előtti nagyobb füves terület volt ez, amit ma már beépítettek, de a két fa még ma is megvan: ha arra járok, mindig eszembe jut, hogy ez volt az állandó futballkapunk. Édesanyám abban a bútorüzletben dolgozott, esténként mondogatta: láttalak, fiam, a csípőre tett kezed miatt messziről is felismerlek.

Nyolc, talán kilenc év lehetett az alsó korhatár, amikor a Bányász igazolt játékosai lehettünk: megkaptuk a kis kék tagsági könyvet Straub József csapatában! Végre ugyanolyan tagja voltam a klubnak, mint Kiprich József, Szalma József vagy Vincze Pilu. Ezért is bosszantott nagyon, hogy a bécsi Rapid elleni KEK-visszavágón nem lehettem ott a lelátón. A meccs előtti reggelen a pálya körül futottunk, és testközelből láthattuk, ahogy már zajlottak a mérkőzés előkészületei, vonalazták a pályát, és a reklámtáblák is akkor kerültek a helyükre. De akkor még délelőtt és délután is volt oktatás az iskolában (egyik héten így, a másikon fordítva), és ehhez igazítva tartották a fociedzést, és mivel azon a héten délutános voltam a suliban, az iskolapadban ültem akkor, amikor elkezdődött a mérkőzés. Micsoda szenvedés volt aznap az iskolában lennem! Hiszen ott lett volna a helyem akkor is a Ságvári úti stadionban. A tanítás után a rádióból tudtam meg, hogy az 5-0-s első meccs után a visszavágón sem sikerült legyőzni a bécsi zöld-fehéreket.