Csillagok
Jón Kalman Stefánsson
sercegése

– részlet –

Fordította: Patat Bence

Snarkið í stjörnunum
Copyright © Jón Kalman Stefánsson, 2003
Published by agreement with Copenhagen Literary Agency ApS, Copenhagen.
Hungarian translation © Patat Bence, 2022
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2022
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!!

Typotex Világirodalom
ISSN 2064–2989
ISBN 978 963 493 210 9

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
A borítót tervezte és a kötetet gondozta: Kiss Barnabás
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Első rész

1. fejezet

Egy tömbházban élek, Reykjavík városában, négy egyforma ház közül a legmagasabban fekvőben. A földszinten, a lépcsőházban balra, az 54-es szám alatt lakom, a háromszobás lakáshoz ablaktalan kamra, erkély és lent a pincében tároló tartozik. A tömb előtt parkoló terül el, és aki este vagy esetleg vasárnap kinéz az ablakon, a konyhaablakunk alatt egy Trabantot pillanthat meg; rálátni a piros tetejére. Az anyóülésen egy spakli hever.

A tömbbel rézsút átellenben nagy, kétszintes épület áll; itt található a Björg ruhatisztító, egy könyvesbolt és egy fodrászat, amelynek földszinti hatalmas ablakai a sarokig érnek. Meleg nyári napokon a kopasz fodrász az ajtóban áll, és ha elfelejtek köszönni, fejbe vág egy összetekert újsággal. A fodrászüzlet mellett, a sarkon befordulva, egy kis boltban gyerekruhákat árulnak, mellette egy lyuk vagy barlangszerűség, előtte pedig egy kiadóablak. Ez Söbekk kioszkja. Nincs ajtó, sem ablak, csak ez a nyílás, és annak, aki a nyolcadik évében jár, lábujjhegyre kell emelkednie, hogy belásson. Néhány méterrel arrébb nyílik a boltba vezető ajtó, majd a tejcsarnok következik, aztán Böðvar péksége.

Böðvar kopasz, mint a fodrász, de annyira testes és termetes, hogy egyesek tartanak tőle. Pedig ha olyanja van, ad néha egy-egy langyos péksüteményt, amely szétomlik a szádban, ő meg eközben vörös és szomorú szemével az arcodat figyeli. Böðvar soha nem alszik, évek teltek el azóta, hogy utoljára aludt. Minden éjszaka a forró kemencébe mered, és valami szomorúra gondol. Szeme az álmatlanságtól, a kemence melegétől és a súlyos gondolatoktól vörös. Soha nem tudni, mit rejtenek Böðvar kenyerei: kanalat, fapálcikát, műanyagdarabot, dugót. A Vogue méteráruüzletben dolgozó nők néha felzaklatják magukat miatta, négyen vagy öten vannak, mindannyian jóindulatúak, és összenemezesedett gyapjúpulóverekre emlékeztetnek. A bejárati ajtajuk fölött a világ egyik csodája lóg: egy világító óriási olló, akkora, mint egy autó, vagy ha nem autó, akkor krokodil. Az olló mindennap hangtalanul vág. Csak vág és vág, mégsem nyisszant el semmit, talán ezeket az emlékeket kivéve, mivel amikor este befekszem az ágyba, nem hét-, hanem már majdnem negyvenévesen, és az álom, mint a sötétség, körém húzódik, néha látom, ahogy az óriásolló mélyen belehasít az idő ködébe.

Az olló

Éjszakánként az óriási Vogue-olló kivágja az időből a földszint bal oldalát, a lakás pedig a világűrben lebeg, mint egy napját kereső bolygó. Az olló kivágja apám spakliját, kivág engem, miközben a nappali padlóján ólomkatonákkal játszom, kivág egy asszonyt, aki épp a háló szobából jön kifelé, kivágja az érzékeny kezű Péturt és két fivért, kivágja a dédmamát, akinek olyan a feje, akár egy krumpli, csak vág és vág, kivágja anyámat, aki rettenetes fájdalmak között hozott a világra, kivágja a Skaftahlíðon lefelé ballagó apámat, kivágja az éppen egy festőlétrát felállító nagyapámat, egyre gyorsabban csattog, kivágja a Vesturgatát és a tizenhét éves dédanyámat, aki úgy illatozik, mint egy hangával teli domboldal, vág csak vág, és mélyen belehasít az idő ködébe, egyre gyorsabban, kivágja a Snæfellsnes-félszigetet, egy vörös hajú tengerészt, egy nagykereskedőt, egy alagsori lakást, kivágja dédpapát az időből.

Dédpapa

Kápráztató férfi volt, mondta a norvég nagyanyám az anyai dédapámról, csakhogy ezt semmivel sem lehetett bizonyítani.

Dédapám az északi Akureyriben nőtt fel, nyomdászatot tanult, aztán húszévesen Reykjavíkba jön, Ísafoldban kap munkát, és egy kis szobát bérel magának. Nem kevés levelet kap az anyjától, aki azt szeretné, ha a fia megtalálná a helyét, családot alapítana és példaképpé válna. De távol áll tőle az efféle élet. Nem tudom, hogy valamiféle mélyen gyökerező nyugtalanság vagy egy fiatalember kalandvágya állt mindezek mögött, mindenesetre Reykjavík csak átmeneti megálló helynek bizonyult. Eredetileg úgy képzelte, hogy néhány évet, kettőt vagy hármat dolgozik, pénzt gyűjt, aztán elhajózik Koppenhágába, onnan pedig a nagyvilágba. Mondjuk, egy teherszállító hajóra kerül, egy bálnavadászhajóra, vagy nagy folyamokon vitorlázik és őserdőkben bolyong. Kalandos életet él, végül öregemberként hazatér Izlandra, és könyvet ír minderről, mint Jón, az Indiajáró.1 De ehelyett a nyomdában dolgozik, az évek meg csak telnek. Lassan gyűlik az utazásra szánt pénzt, és hétvégente másodállásban tehetős polgárokat kísér lovaglótúrára. Az egyik ilyen kiránduláson ismerkedik meg Gísli Garðarssonnal, a későbbi nagykereskedővel.

Közeledik az ősz, és amint a csoport az Úlfarsfell alatt lovagol, Gísli lecsúszik a lova hátáról; túl részeg ahhoz, hogy megmaradjon a nyeregben. Meleg az idő, a nap az égbolt felét beragyogja. A lovasok hiába próbálják feléleszteni Gíslit a bódultságból, végül feladják és továbblovagolnak, de meghagyják dédpapának, hogy maradjon ott és viselje a férfi gondját: ébressze fel és kísérje haza. Alighogy a csoport látótávolságon kívülre kerül, Gísli felül, még kótyagosan ugyan, de már kissé kijózanodva. Laposüveget húz elő a zsebéből és odanyújtja dédpapának.

Ezek az emberek, mondja, fejével a társai után biccentve, nem tudják, mi az a lelkesedés, alig mernek élni, de úgy sejtem, hogy téged más fából faragtak: igyál!

Hazafelé betérnek két tanyára, majd útjuk a Hótel Íslandban ér véget, és addigra az alkohol már az összes gátat átszakítja a két férfi között; dédpapa a gyerekkoráról mesél. Az apja szegény kézműves volt, aki szinte sohasem jött ki a béketűrésből, az anyja pedig a glaumbæri lelkész lánya, büszke és heves vérmérsékletű asszony. Ketten voltak testvérek, és az anyjuk mindent kész volt feláldozni azért, hogy rendes ember váljon belőlük, és az egész vagyonuk vagy legalábbis majdnem az egész az idősebbik taníttatására ment el, aki még a reykjavíki gimnáziumba is bekerült. Tehetséges diák volt, de inni kezdett, az utolsó év elején kicsapták az iskolából, és belefulladt a belvárosi Tjörnin tóba – hullarészegen és dicstelenül.

Nagyapjuk, a glaumbæri lelkész soha nem bocsátotta meg a lányának, hogy a nép szegény és közönséges fiához ment feleségül: ő esperest, nagygazdát vagy egy megyei elöljárót képzelt volna el a lányának, a vejével nem törődött, rá sem hederített. Egyetlenegyszer láttam életemben, meséli dédpapa Gíslinek és felemeli az ujját: egyszer. És tudod, mit mondott Isten szolgája, amikor értesült arról, hogy a bátyám megfulladt? Mi másra lehetett számítani!

A késő nyári éjszakán koccintanak, dédpapa és Gísli, aki később megszedi magát, kitűnik a többiek közül, nagykereskedő lesz, és úgy jár-kel Reykjavík utcáin, mint a legtekintélyesebb ember. Reykjavík utcáin! mondja dédpapa és gúnyosan felnevet, az asztal fölött belenéz újdonsült barátja szemébe, és felidézi nem sokkal korábban hallott szavait a lelkesedésről, arról, hogy merni kell élni.

És akkor tudtam, hogy még lesz részünk közös élményekben. Felejtsd el Reykjavíkot, mert egy istenverte porfészek, de sétálj fel a Skólavörðuholt dombjára, és nézz végig a tengeren: azon túl az egész világ ránk vár. Miért pocsékolnánk el itt az életünket? Egyetlen életünk van, és azt arra kell használnunk, hogy bejárjuk a világot. Csak az élt igazán, akivel már megesett, hogy Olaszországban aludt el, és Görögországban ébredt. Sőt, alámerült a Földközi-tengerbe, hogy kincseket találjon, és a Csendes-óceánban bukkant a felszínre. Ha koccintani akarsz, akkor erre igyunk!

Dédpapa lelkesedése annyira ragadós, hogy Gíslit is magával ragadja, éjszaka van, fiatalok még, nagyon fiatalok és nagyon részegek. Megfogadják egymásnak, hogy közösen vágnak neki az ismeretlennek. De kezdjük azzal, hogy szerzünk neked rendes munkát, mondja határozottan Gísli, és akkor induljunk el, ha már elég pénz összegyűlt, az efféle kalandokba csak megfelelő tartalékokkal szabad belekezdeni. Afrika! Csendes-óceán! kiáltozzák az éjszaka hátralévő részében, és csak akkor hallgatnak el, amikor feltűnik a nap a keleti égbolton.

Néhány nappal később dédpapa már egy ingatlanügynök asszisztense, és mintha erre a posztra teremtették volna, szavakészsége, meggyőző ereje és a benne rejlő kellő adag szégyentelenség miatt. Nemsokára külön feladatot is kap, és újságokban hirdet:

A legeslegnagyobb kínálat, a legszélesebb ingatlanválaszték: építési telkek, házak (különösen Reykjavíkban), valamint földterületek az ország mind a négy negyedében (főként Dél- és Nyugat-Izlandon).

Gíslivel gyakran együtt söröznek, elfogyasztanak egy-egy üveg whiskyt, a Hótel Íslandban töltik az időt – az ország leghasznosabb épületében –, az éjszakát pedig az élet csatakiáltásaival zárják: Afrika! Csendes-óceán!

Az utazások azonban váratnak magukra. Gísli megnősül, dédpapát pedig a hétköznapok béklyói tartják fogva.

Padlásszoba a Vesturgatán

Dédpapa, ahogy a többi ingatlanügynök a tizenkilencedik század végén és a huszadik század elején, néha mások balszerencséjét használja ki: bajba jutott emberek házát vagy lakását vásárolja meg, majd busás vagy akár gyanús haszonnal eladja. De nem nagyon zavarja, élvezi, hogy Reykjavík előkelő polgárai közé tartozik, a magas, vékony termetű férfi frakkban közlekedik az utcákon, finom, ápolt kezében ezüstfogantyús sétabotot lenget, lornyettet visel, tweedsapkája alól kilóg dús, sötét, szinte fekete haja. És bár komoly erőfeszítéseket tesz érte, nehezen játssza el a nagypolgár szerepét. Több minden akadályozza ebben. Példaként a lakását említem. Az ő pozíciójában egy férfinak súlyos bútorokkal berendezett lakást kell vásárolnia, de a dédpapa egy padlásszobát bérel – jóllehet tágasat – a Vesturgatán. Egyszer azonban enged az ismerősei és a környezete unszolásának, és vesz egy kis lakást a Bergstaðastrætin, berendezi a megfelelő bútorokkal, könyvszekrényekkel, sőt zongorával is. Aztán eltelik néhány hét, és dédpapa minden éjszaka arról álmodik, hogy a Faxaflói-öböl mélyén, a tenger fenekén fekszik, és a lakás mint valami hatalmas súly a jobb lábára van kötözve; fehér halak csipegetnek a húsából. A hetedik hét végén feladja, eladja a lakást, a könyveket dobozokba pakolja és visszaköltözik a padlásszobába.

2. fejezet

Az ólomkatonák aprók, ezért kevés alvásra van szükségük. Többnyire csak hajnalban alszanak el, illetve akkor, amikor előtűnnek a hegyek az éjszakából és kéklenek a reggeli fényben. Ekkor ébredek én, fel-ü lök az ágyon, magam elé meredek, és hallgatom, ahogy lábam a nappaliban lévő szőnyeget súrolja. Az ólomkatonáknak szerencsére nemigen kell több tizenöt perc alvásnál, néha az is elég, ha erősen rájuk gondolok, és máris felébrednek, megfeledkeznek egymás közötti vitáikról, körém sereglenek, puskáik csövét az ajtó felé szegezik, és addig várunk, amíg már csak a szívdobbanásunk hallatszik.

Amikor már jó ideje ébren vagyok, megszólal az ébresztőóra odabent Apánál, olyan hangosan és hirtelen, hogy robbanásra emlékeztet: Apa forgolódik, és olyan képpel, mintha valaki le akarná hajítani a tömbház tetejéről, az órát keresve mindenfelé csapkod a kezével. Gyakran az ajtóból nézem, érdekes megfigyelni, hogy a nyugodt alvás egy szempillantás alatt tud kétségbeesett ébrenlétbe átcsapni. Apa néhány perccel később kimegy pisilni, akkor már kezd a piros tetős, fehér Trabanton közlekedő kőművessé válni.

Zűrzavar a fejemben

Korábban ez volt: én, Apa meg a brit és német seregre oszló ólomkatonák, utóbbiak persze jóval kevesebben. De mindez teljesen megváltozott azon a tavaszi reggelen, amikor egy nő lépett ki az apám hálószobájából és kiment a konyhába.

A nappaliban ülök a földön, nézek a nő után, és moccanni sem merek, ahogy a teljes brit hadsereg és a német szánalmas maradéka sem. Apával már rettentő régóta kettesben élünk. És még akkor is kettesben voltunk, amikor lefeküdtem aludni, erre megjelenik ez a nő, előjön a hálószobából és kimegy a konyhába, víz folyik, lábos kerül a tűzhelyre. Csörömpöl az evőeszköz. Nyelek egyet, telik az idő, a hálószobából egy mukkanás sem hallatszik. Szombat van, már hosszú időt töltöttem a nappaliban, szokás szerint a félhomályban ébredtem, és az ólomkatonákkal együtt kilopakodtam, és épp egy nagy csata folyt, de aztán az a nő kilépett a hálószobából, és minden elcsendesedett. A lábos lekerül a tűzhelyről, majd a nő kijön a konyhából, elindul felém, az arca olyan, mint egy szikla. Megáll előttem egy méterre. Akkora a csönd, hogy a nappali ablakai is beledomborodnak. Mondj valamit, gondolom, és ekkor megszólal: kész a zabkása. A hangja rekedt, és a bal oldali első lakásban ekkor készül először zabkása, de mivel sokfelé jártam már, és másutt már ettem zabkását, tudom, hogy a zabkása az én életemben teljesen fölösleges. Mégsem fordul meg a fejemben, hogy ezt a magától értetődő tényt közöljem a nővel, aki hirtelen és váratlanul tűnt fel, mint valami villám, mennydörgés helyett viszont Apa köszörüli a torkát a hálószobában. Felállok, és ólomnehéz lépteim a zabkása felé vonszolnak, a nő követ a konyhába, a brit hadsereg egyszeriben felébred, és könyörtelen támadásba lendül a németek ellen. És miközben a torkom tiltakozása ellenére magamba erőltetem a sűrű zabkását, noha kavarog a gyomrom, a németek fejvesztve menekülnek át a nappalin. Néhányan kiáltoznak nekem, vékony hangjuk igazságosságot követel, ez igazságtalan, ők sokkal kevesebben vannak. Pontosan, mondom, és amint sikerül megennem azt az átkozott zabkását, partizáncsapatot csinálok belőletek, felmenekülhettek a hegyekbe, de óvakodjatok a trolloktól: nappal sziklává dermednek, amelyek tövében kellemes az alvás. Nem tudnál most azonnal jönni? Nem, egyáltalán nem, ti nem értetek, titeket nem figyel ez a nő, rettenetes a szeme, ijesztő, még Söbekk is megrémülne, ha ránézne. Milyen? Nem tudom, valamilyen. Hétéves vagyok, még nem tudok jól számolni, nem emlékszem, mely országok határosak Franciaországgal, pláne Svájccal: nem tudom szavakkal leírni a szemét. Elég ebből a nyavalygásból, ne adjátok fel, talán nemsokára sikerül legyőznöm a kását.

Még mindig a zabkásával és a háborgó gyomrommal küzdök, amikor Apa is előjön. Kimegy a vécére, bezárja az ajtót, hosszú idő után most zárja be először valaki, nyilván hálás érte, annyi ideje állt már nyitva, hogy megcsikordul, amikor Apa bezárja. A konyhába mégis tökéletesen kihallatszik, ahogy Apa pisil, ahogy a sugár felhabosítja a vécében lévő vizet, és amióta az eszemet tudom, ez így volt: súlyos sugár zúdul a vízbe, és zubogó, nyomasztó hang hallatszik.

Azt hiszem, Apa sem rajong a zabkásáért, reggelire mindig sima kenyeret eszik vajjal és hideg krumplival, mégis szó nélkül bekanalazza a kását. A tányér fölé görnyedünk, a nő a mosogatónál áll, keresztbe tett kézzel, kinéz az ablakon. A csend úgy telíti meg a konyhát, mint a vatta, eleinte kellemes, de aztán alig lehet levegőt venni. Apa megköszörüli a torkát, mondani akar valamit, Apa dadog, Apa körülbelül tízszer egymás után azt mondja, hogy izé, Apa megveregeti a vállamat, óvatosan, mintha nagyon törékeny lennék, aztán mielőtt a kinti nappal elnyelné, kimondja az egyetlen épkézláb mondatot: Na, jobb, ha összeszedem magam, vár a munka!

Azzal eltűnik.

Odalent beindul a Trabant, és az anyósülésen zörögni kezd a spakli. A zabkása ekkorra már lejutott a gyomromba, a meggyötört gyomromba, a nő meg még mindig ott áll a mosogatónál; kirohanok a nappaliba, a német hadsereg szánalmas maradékát bátor és elszánt hegyi partizánokká változtatom, és a brit sereg keserű szemrehányásainak nyílzáporában távozom: itt akarsz hagyni bennünket, itt, a csatamezőn, mit csinálunk majd, ha jön ez a nő, a hallgatása időzített bomba a fejünkben, biztosan semmibe se fog venni minket, azt hiszi majd, hogy csak jelentéktelen ólomkatonák vagyunk, ő… Nem felelek semmit, kisietek az ajtón, le a lépcsőn, át a kapun, ahol fogad a nappal, nagyobb, mint amekkorának képzelem.

A tömbház mellett lépkedek a domboldalon, át a domboldalon álló és a távolba vesző fasoron, megállok, és azt bámulom, ahogy az autók elhúznak a Miklubrautön, mindkét irányba. Rengeteg az autó. Ott egy Moszkvics, ott egy Volvo, amott két amerikai kocsi, olyan magasak és szélesek, hogy a Trabant elférne a csomagtartójukban. Sokáig nézem őket. Gondolkodom. Keresem a szavakat, amelyek le tudják írni a fejemben lévő zűrzavart.

Mintha valaki elveszítette volna

Most így állnak a dolgok: ahelyett, hogy az óra darabokra tépné a csendet és Apa forgolódna, a nő kilép a szobából, nekilát megfőzni a zabkását, majd Apa a torkát köszörüli az ágyban.

Nem tudom, hogyan került oda az a nő, de nyilván az idő alatt jelent meg Apánál, amely az ólomkatonák elalvását és az én ébredésemet választja el, ezért nem sejtettünk semmit, ezért tűnt fel váratlanul, mint egy villám, ezért gondoltuk kísértetnek vagy egy nőstény trollnak. Nem, nem tudom, hogy került oda, csak azt tudom, hogy odajött, hogy a zabkása rossz, hogy elkészíti Apának az uzsonnát, tudom, hogy az általa főzött vacsora egészen más, mint az, amit Apával az elmúlt évben ettünk, sőt igazság szerint más, mint minden egyéb, amit valaha ettem. Nagy sétákat teszek, és gondolkodom, nem beszélek senkivel. De három reggellel az után, hogy a nő először kilépett a hálószobából, átmegyek Péturhöz. A szomszéd lépcsőházban laknak, az 56-ban, a földszinten jobbra; átmegyek hozzá, és be számolok a nőről.

Az ábrázata durvább, mint a verekedős Frikki ökle, mondom.

Pétur egy évvel fiatalabb nálam, vékonyabb és kisebb, mint én, rögtön látni, hogy idősebb és sokkal erősebb vagyok: amikor egymás mellé állunk, az én vállam szélesebb, és magasabb is vagyok. Szerencsére nem látszik, hogy Pétur jóval több mindent tud nálam. Néha csak úgy kibukik belőle: Tudtad, hogy Kolumbusz Kristóf 1492-ben fedezte fel Amerikát? És az ember ilyenkor vagy dacosan hallgat, vagy jól sípcsonton rúgja. Azt feltehetőleg mindenki tudja, hogy Amerika annak a tengernek a túloldalán fekszik, amelynek az iskolai atlaszban Atlanti-óceán a neve. Azt is tudni lehet, hogy Amerikában indiánok laknak, akik néha azt kiabálják: ájjáíajá!, és nagyon halkan tudnak osonni, arról viszont fogalmam sem volt, hogy mindaddig el voltak veszve, amíg ez a Kolumbusz Kristóf meg nem találta őket. Ez elszomorító, biztos rossz dolog, ha elveszik valaki, az indiánok nyilván féltek, még szerencse, hogy Kolumbusz megtalálta őket. De Pétur ezúttal nem zökkent ki a tudásával, most jól látható, hogy egy évvel fiatalabb, csak néz rám csodálkozva. Megkér, hogy meséljek el mindent elölről, és megteszem, de lejjebb viszem a hangom, amikor virágmintás ruhát pillantok meg feltűnni Pétur szobája előtti hosszú, sötét folyosón. Az anyukája az; mindig virágos ruhát visel, és általában gondterhelt arcot vág. Pétur apja nem kőműves, nem tudom pontosan, mit csinál, de reggelente kék kordbársony zakóban, vékony mappával a hóna alatt ül be egy ősrégi kocsiba, a haja olyan, mint egy szürke felhőpamacs, és hó hullik belőle a kék vállára.

Lejjebb viszem a hangom, és azt mondom Péturnek: nagyon kicsi vagy, még sok mindent nem értesz. És tovább mesélek a nőről. Csak beszélek és beszélek, és hadonászok.

Aztán átmegyünk hozzánk.

Pétur azt mondja, hogy Csehszlovákia sok szenet termel. Elmondja, hogy létezik egy Moszkva nevű város, és rettenetesen messze van a tengertől. Aztán elmondja, hogy ezt a nőt biztosan csak kitaláltam, hogy nem is létezik, ahogy annyira sűrű zabkása sem, amit rágni kellene, de ha mégis, akkor meg egy teljesen szokványos nő, aki úgy beszél, mint mások, ugyanolyan ruhát visel, a keze pedig folyton rongy után kutat, hogy törölgetni tudjon vele. Na majd meglátod, mondom. Bemegyünk a kapun, fel a lépcsőn.

Diadalmasan benyitok az ajtón.

* * *

A nő a nappali ablakán néz kifelé. Rémületemre rongyot tart a kezében. A haja fekete, egy álmos varjúra emlékeztet, majdnem olyan magas, mint Apa, és ugyan rémesen sok zsír volt tegnap este a húson, amelyet kihalászott a lábosból, ki is akartam köpni, de aztán megpillantottam Apa esdeklő tekintetét, most látom, ahogy ráesik a nappali ablakában összegyűlő napfény, hogy egyáltalán nem kövér, igazából sovány. Soványabb, mint a tömbben lakó többi nő. Néz ki az ablakon, és mintha észre sem venne bennünket Péturrel. Különös most ránézni, mintha valaki elveszítette volna. A szemem sarkából látom, hogy Pétur kihúzza magát, és vigyor jelenik meg az arcán. Valószínűleg úgy írtam le neki a nőt, hogy valami rettenetes, három méter magas, szőrös karú rémre számított, akinek a fogai akkorák és olyan élesek, mint a henteskés. Utálom Pétur egyenes hátát. Utálom a vigyorát. Amikor a nő megfordul, Pétur ismét előregörnyed, a vigyora visszabújik a szájába és lehúzódik a gyomrába. A nő megfordul, és az arca durvább, mint a káromkodás. Mintha követelne tőlünk valamit, és a csend szédítő szakadékként nyílik meg előttünk.

Pétur eltűnik.

Kinyújtom felé a jobb kezemet, hogy behúzzam a szobámba, de sehol senki. Pétur a lépcsőn lefutó léptek hangja, a bejárati ajtó csapódása. Lassan, óvatosan megyek be a szobába, a nő tekintete úgy követ, mint két puskacső. Leülök a brit hadsereg mellé. Pétur beszart és hazaszaladt, pedig Csehszlovákiában sok szenet termelnek. Később átmegyek hozzá, és nemsokára híre megy, hogy az a nő minden reggel kilép Apa szobájából, és rémisztőbb, mint a másodikon lakó, dühös férfi, hatalmasabb, mint a harmadik emeleti öregek átkai, titokzatosabb, mint Söbekk felesége, aki pedig soha nem száll ki a Range Roverből, és csak egy árnyék a lesötétített ablak mögött. Nemsokára híres leszek, és az első emeleten, balra lakó lány rám pillantgat: Gunnhildurnek hívják, olyan, mint egy üstökös, amely a Napból érkezik.

A hallgatás ereje

A nő hallgatása végtelen óceán, amelyen nehéz átkelni. Apa esténként megköszörüli a torkát, és dicséri az ételt. Apa esténként megköszörüli a torkát, és dicséri az időjárást. Apa vasárnaponként megköszörüli a torkát, és azt mondja, új vízszintmérőre lesz szüksége.

Apa torokköszörülései kavicsok, amelyeket elnyel a tenger, a szavai madarak, amelyek egyenetlenül röpködnek a víz felszíne fölött és eltűnnek a távolban. A nő néha bólogat, és ezzel azt az érzést kelti, mintha mondott volna valamit. Van valami igazán különös ebben a hallgatásban. Az jut az eszembe, hogy hallgatni jó, hogy a hallgatás erőssé tesz. Kilépek a frissen indult napba, és hallgatok, a fiúk meg-ijednek a hallgatásomtól, odajön a verekedős Frikki, aki tizenegy éves, és naponta legalább három gyereket elgyepál. Elkap, kifordítja a karomat, beleköp a hajamba, de én csak bámulok rá, rendíthetetlen csendben. Frikki zavartan elereszt. Elhatározom, hogy napokon át hallgatni fogok. A hallgatás vasbuzogány. Az ördög kidugja rettenetes fejét a szoba padlójából, de a hallgatásommal visszadöngölöm.

Kevés dolog örvendetesebb egy teli szatyornál

Aztán megszólal a telefon.

Egyedül vagyok otthon; közben napok teltek el.

Hetekké álltak össze, mégis messze még az ősz, messze még a nap, amikor az igazgató kinyitja az iskola kapuját. Fontolgatom, hogy a nyár hátralévő részére megnémulok, és a hallgatás vasbuzogányával felszerelkezve indulok iskolába. Alig várom, hogy az első technikaórán valami rosszaságot csináljak. A technikatanár szigorúan néz majd rám, megragadja a kezemet, felemel és elindul velem az iskola alatt sötéten kanyargó ablaktalan pince felé – egy halott tanár meredő szemmel, hangtalanul bolyong odalent. Igen, elképzelem, ahogy a technikatanár felemel és azt mondja, irány a pince!, de legnagyobb csalódására nem egy kapálózó, zokogva könyörgő fiút tart majd a kezében, hanem magát a hallgatást, az ólomnehéz csöndet. A technikatanár ugyanúgy zavarba fog jönni a hallgatásomtól, mint Frikki, és fogalma sem lesz, mit tegyen.

Az egyetlen gond az, hogy mennyire nehéz csendben maradni.

Néhány óra után a nyelvem elkezd úgy duruzsolni a számban, mint egy dühös légy, a szám megtelik szavakkal, és ha nem engedem ki őket, elolvadnak a csendtől. A szavak nyállá válnak, és elkezdek nyáladzani, mint egy kisbaba. Nem értem, hogy bír ennyit hallgatni a nő. Nem értem ezt a nőt.

Más nők a lépcsőházban beszélgetnek: amikor két nő találkozik, rögtön szóba elegyednek, ez törvényszerű. Amikor egy nő lemegy a mosókonyhába teregetni, megjelenik egy másik, hogy bepakoljon a mosógépbe, ez törvényszerű. És amikor az első emeleti férfi találkozik némelyikkel, mosolyogva azt mondja nekik, hogy olyan szépek, mint ez vagy az, mire a nők egyszeriben túlméretezett kuncogó kislányokká válnak, ez törvényszerű.

Vagyis léteznek dolgok, amelyek összekapcsolják a tömbházban élő nőket, amitől annyira egyformák lesznek, hogy néha meg sem lehet megkülönböztetni őket. Ahogy a férfiakat sem, akik mind kora reggel indulnak munkába, este érnek haza, fáradtan, mi, gyerekek csak útban vagyunk nekik, nem köszönnek, csak lehajtják a fejüket, mind annyira egyformán, hogy meg sem lehet különböztetni őket. Még a második emeleten lakó méregzsák is pont olyan, mint a többi, amikor komor képpel, fáradt kezekkel kiszáll az autójából.

De csak telnek a napok, szép lassan hetekké állnak össze, és megszólal a telefon.

Egyedül vagyok otthon.

Jópofa dolog a telefon. A felnőtteket lágy hangokká változtatja, és így már tulajdonképpen bármit el lehet nekik mondani. Felemelem a kagylót, beleszólok, hogy halló, komoly vagyok, mint egy őrnagy. Éles női hang mondja: hívás!, semmi mást. Annyira összezavarodom, hogy őrmesterré változom, ami drasztikus lefokozás. Nagy csend, aztán megszólal egy másik hang, nagyon messziről, mintha egy hegy mögül kiáltozna valaki. A hang egy nevet ismételget, tudom, hogy a nővel kapcsolatos, aki nincs otthon, de mivel én nem ő vagyok, hallgatok. A csend a telefonban csupa zörej, csupa különös távolság.

A hang: Kivel beszélek?

Én: Velem.

A hang megismétli a nő nevét. A hang vékonyabb, mint a telefonban a többi, az ólomkatonák hangjára emlékeztet, amikor a zsebemben tartom őket, és onnan kiáltoznak nekem. Kuncogok.

A hang: Hol van?

A hang már nem vékony, acélsodronnyá változott. Tudom, mi az acélsodrony, már fogtam is ilyet, az acélsodrony kemény és hideg. Már nem vagyok őrmester, de még közkatona sem, csak egy kisfiú, és ez nem tetszik nekem.

Az acélsodrony rám parancsol, hogy hívjam oda a nőt, a kagylót a készülék mellé teszem, a kezem már a kilincsen, amikor habozni kezdek. Nem mintha nehezemre esne odahívni a nőt, a boltba ment, Söbekkhez, a tejcsarnokba, a Vogue-ba, a halüzletbe, de eszembe jut, hogy úgy volna udvarias, ha ezt pontosan elmondanám az Acélsodronynak. Egyszeriben fontosnak érzem, hogy udvariasan viselkedjek. Felveszem a kagylót, és már éppen mondanám, hogy a nő kiment a boltba és így tovább, de eszembe jut, hogy az Acélsodrony nagyon messziről beszél, talán az egész Atlanti-óceán terül el közöttünk. Ezért nem elég annyit mondani, hogy kiment Söbekk boltjába, ide meg oda. Nem, előbb pontosabb magyarázattal kell szolgálni, képet rajzolni a környezetről. Leülök a telefon melletti székbe, és mély levegőt veszek. Elterveztem, hogy a tömbház előtti parkolóval kezdem, a garázsokon túli nagy focipályáról, a buszmegállóról és mindenféle másról, de meggondolom magam, és egyszerűen csak azt mondom el, hogy a nő, akit ő a nevén nevez, mintha mi sem lenne természetesebb, felvette a barna kabátját, fogta a bánatosan üres vászontáskáját, és kilépett az ajtón. Leírom az útvonalat és Söbekket is, kiemelem, hogy a nyaka egy felhőpamacsra emlékeztet, mert rettentő büszke vagyok erre a szóra, felhőpamacs, és nagyon tisztán mondom ki. Megjegyzem, hogy Söbekk boltjában fölösleges megpróbálni lopni, mert ugyan Söbekk egy fal mögött ül az irodában, és a falat vécépapírtekercsek magas halmai takarják, az üzletben minden mozgást érzékel. Beszámolok a Vogue üzletről meg az ollóról, aztán a halüzletben dolgozó fickóról kezdek beszélni, aki néha olyan dühös, mint egy petárda szilveszterkor, de mintha a telefonban a csend a szavamba vágna, fülelni kezdek, hallom a lélegzetet a távolban, olyan, mint egy zivatar a horizont mögött. Leteszem a kagylót, átülök a kanapéra, várok. Jó darabig várok, aztán nyílik az ajtó, belép a nő, vállfa fogja meg a kabátját a szekrényben, a szatyor kivonul a konyhába. Kevés dolog örvendetesebb egy teli szatyornál – üresen szinte vigasztalhatatlan. A nő a fürdőszobába megy a vécépapírtekercsekkel. Az izlandi vécék szája a lehető legnagyobb, minden fenék beléjük fér, akármekkora is. De a vécéknek nem csak a szájuk nagy, ugyanis olyan hihetetlenül hosszúak, hogy a fenekük a messzi tengerbe nyúlik. Halak a tengerben. Jó lehet halnak lenni, csak a hálóktól, a vízbe fulladt emberektől kell óvakodni, meg attól, ami a vécékből kitódul. Hajók úsznak a tengeren, és Káriusz meg Baktusz2 is ott utazik valahol a tutaján. Üdvözlöm Káriuszt meg Baktuszt, mondom néha a kakinak, mielőtt lehúzom a vécét.

Amikor belép a nő, megpillantja, hogy a telefonkagyló tapogatózó kézként fekszik a telefon mellett. Felkapja, fülel, beleszól egy tétova igent a kagylóba, majd röviddel később: Apa!

Ez a szó ugyanannyira nem illik hozzá, mint egy focimez. Aztán:

Igen.

A fiú, igen.

Rendben.

Szia.

Este, amikor az általa levegőn szárított halnak nevezett vacsorát esszük, de leginkább a tornacipőmre emlékeztet, azt mondja, négy nap múlva érkeznek a rokonai. Eltátom a számat, hogy ennyi szót ki tud mondani egymás után anélkül, hogy a fáradtság jelei mutatkoznának rajta, Apa pedig visszakérdez: Mi! Kicsodák?!

A nő: A szüleim meg a testvéreim.

Annyira megdöbbenek, hogy úgy eszem meg a levegőn szárított halat, hogy észre sem veszem. Elképesztő, hogy ennek a nőnek vannak szülei meg testvérei. Ujjongok örömömben. Halálra rémülök. Apa sápadtan leteszi a villát. Szemlátomást nem tetszik neki, hogy azok, akiket a nő a szüleinek és testvéreinek nevez, szintén az ő ágyában akarnak aludni. Szűk lesz a hely, biztosan nem fog tudni megfordulni. Arra gondolok, hű, négy nap múlva mind Apa szobájából fognak kilépni, a nő meg a rokonai is. Kimegyek a fürdőszobába, és szólok a vécének: nemsokára sok dolgod lesz… … …

Jegyzetek

1 Jón Ólafsson avagy az Indiajáró (1593–1679): Északnyugat-Izlandon született, indiai utazása és az arról az 1660-as években írt könyve révén vált ismertté.

2 Fognyűvő manók, Thorbjørn Egner (1912–1990) norvég író mesekönyvének Skandináviában jól ismert főszereplői.

A sajátos
izlandi karakterek kiejtése

Á, á – áu

Au, au – öj

Ð, ð – a magyarban nem létező, az angol „the” névelő első hangjának megfelelő foghang

É, é – jé

Ó, ó – ou

U, u – ü

Ý, ý – í

Þ, þ – a magyarban nem létező, az angol „think” szó első hangjának megfelelő foghang

Æ, æ – áj

Tartalom

Első rész

1. fejezet

Az olló

Dédpapa

Padlásszoba a Vesturgatán

2. fejezet

Zűrzavar a fejemben

Mintha valaki elveszítette volna

A hallgatás ereje

Kevés dolog örvendetesebb egy teli szatyornál

Az öregember botja

3. fejezet

Lennél szíves megölni?

4. fejezet

A szavak veszélyesek: felrobbanhatnak

Az éjszaka

Annyi?

5. fejezet

Isten mutatóujja

Úgy illatozik, mint egy hangával teli domboldal

Második rész

6. fejezet

Ezt jegyezd meg

A szavakat madarakká változtatta

A Keleti-fjordokról és a kétség elviselhetetlen súlyáról

Az leszek, ami akarod, hogy legyek

Aj-jaj-jaj-já!

7. fejezet

Szóljatok erről a történészeknek

Hegyek, amelyek a szabadesést juttatják az ember eszébe

Néha be kell törni a nappali ablakát

8. fejezet

A patkányok otthon érzik magukat

9. fejezet

Aki borzalmas fájdalmak között hozott a világra

10. fejezet

Közöttük az örök július

Az angyalok lakhelye

A kékség, amit egyedül az ég ismer

Ami eltűnik

Nem húsz, nem tíz, legfeljebb hét

Most igyekeznie kellene, hogy kiabáljon

Szó: halotti tor

Ezt játszd, ha mindennek vége

Vénséges kezek

Két csillag, és köztünk óceánnyi sötétség

Technikatanár virágos ruhában

A hangja, mint egy patak

Ne énekeljünk kirándulásról

Új év

Harmadik rész

11. fejezet

A fenyegetés, aztán elmúlik az ősz

12. fejezet

13. fejezet

Az első ősz

Fókauszony

Hegyek és a Baldursgata

14. fejezet

A kék a halál színe

15. fejezet

Olaszország és Enid Blyton

Enyhe, de mély fájdalomként érzékelem

Ez mind az idő lelkén szárad, variációk egy témára

Nagypapával taxizunk

16. fejezet

Barðastaðir

Talán majd gondolok magára

„Itt valami nagy dolog történik”

Meg ne fázzon!

Hatvan kilométernyi hegy

Halászélet a gleccser alatt

Egy éjszaka eltelik, egy gyertya leég

Hallják, ahogy nőnek a jégcsapok

Akinek ilyen jelentéktelen a neve

Félreeső ház

Akarod tudni, mi az én balszerencsém?

Negyedik rész

17. fejezet

Egy szót se többet erről

Agnes

Virsli vacsorára

Tavaszodik

Akit eltalál egy puskagolyó, összerezzen

Néhány szó az éjszakáról

Aztán sötétség és csend lesz?

18. fejezet

Most megérintett a sors

Jegyzetek

A sajátos izlandi karakterek kiejtése

www.typotex.hu

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a www.typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 210 9
ISSN 2064–2989

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Montserrat
SIL Open Font License