Csillaglány

Attila Demeter

CSILLAGLÁNY

Tudományos-fantasztikus regény.

Demeter Attila

2026

ISBN: 978-615-82878-4-5

Minden jog fenntartva

FELHŐK

EMESE ÉS KEVE

18 ével a találkozás előtt

Halk, a háttérben susogó szellőnél csekélyebb zaj szűrődött át a lombokon. Mind a ketten felnéztek az égre. A magasban az iskolai járat százszemélyes járműve húzott el. Látszólag veszélyesen keresztezte két, egymás mellett haladó koronghajó útját. Mind a két bámészkodó ismerte a társaskocsi menetrendjét, nem tartottak az összeütközéstől. A koronghajók sokkal magasabban, közvetlenül a felhőpaplan alatt repültek, tehát a két fiatal tudta, az egymáshoz koccanás veszélye látszólagos. A közlekedésfelügyelet számítógépei egyébként sem engedik a pályák keresztezését.

A Peralga a felhők mögött bujkálva, lustán teljesítette kötelességét, csak halványan derengett a szürke égbolton keresztül. A talambafák lombja alatt sétálva hiába kutatták a befelhősödött eget, a szürkeség alapján egész napos esőre számíthattak.

– Fázom – borzongott a lány, és összehúzta magán a kiskabátot.

– Akkor ma nem fürdünk – sejtette meg a lényeget Keve.

Emese megvonta a vállát.

– Az úszáson kívül is találhatunk magunknak szórakozást.

A fiú egyetértett vele. Eddig nem vette rá magát a közeledésre, most a korai nyár elővarázsolta belőle a bátorságot. Az ajándékba kapott séta is erre buzdította. Ismerték egymást kisgyermekkoruk óta, barátságban nőttek fel, de szórakozásnál több sosem került szóba közöttük. Nehezen fejthetné meg, mi okozta ezt a felemás kapcsolatot, a gyermeki ragaszkodást miért nem váltotta fel a cimboraságnál izgalmasabb kötődés. Emese a szép lányok közé tartozott. Keve nem foglalkozott saját tulajdonságaival, nem figyelte a másoktól érkező reakciókat, ezért titok maradt előtte, vajon miképp vélekedik róla a lány. Gyors elhatározással megfogta Emese kezét. A lány egy hirtelen pillantás erejéig meglepődve nézett rá, aztán hamar elfordította tekintetét. A kezét otthagyta régi játszópajtása ujjai között.

A diákokat szállító járat, ismét felemelkedett a fák fölé, folytatta útját a tanyaközpont irányába. A falukapitányság irodája mellett állt az iskola négyemeletes épülete, oda tartott.

– Mi a ragyát keres itt az iskolai légijárat? – töprengett hangosan a fiú. – Tanítási szünet idején ki utazik rajta?

– Egy-két lemaradónak pótolni valója akadt – találgatott Emese.

– Aki tanév közben ellógta a tanulásra rendelt órákat, megérdemli, hogy ilyenkor is berángassák az iskolába – kajánkodott Keve.

– Az Anyaistennek hála, mi szabadok vagyunk – örvendezett a lány, és a fiú kezét megrántva futásnak eredt. – Ki ér hamarább a labdakapuhoz? – kérdezte harsány hangon.

Keve általában gyorsabban futott a lánynál, most óvakodott a kézfogás megszakadásától, tartotta a lépést Emesével.

A labdapályát keretező sövénybe vágott, alacsony kaput egyszerre érintették meg.

– Nyertem – mosolyodott el a lány.

A fiú nem tett ellenvetést, inkább megfogta barátnője másik kezét is. Szembefordultak egymással. Körbehordozta kutató pillantását, és megállapította, senki sincs rajtuk kívül a mezőnek ezen a részén.

– Mit szólnál hozzá… – elakadt a hangja.

– Mihez?

Emese búzakék szemével a fiú barna pupillája mögé próbált belesni. A saját szándékával találkozott a mélyben.

– Még soha…

A lány félbeszakította a tétován előadott bevezetést.

– Tudom. Te is tudod, hogy én sem.

Felesleges magyarázkodás nélkül közeledtek egymáshoz. Előbb az arcuk simult össze, aztán az ajkuk is rátalált a másikéra.

– * –

A GITÁROS

15 évvel a találkozás előtt

Miki meghallotta anyja lépteit a lépcsőről, és abbahagyta az éneklést. Pendített párat a gitár húrjain, aztán egy záróakkorddal befejezte a játékot. Muzsikált volna tovább, de az éneket abba kellett hagynia. Ahányszor valaki a közelébe került, mindannyiszor beleszorult a dal. Pocsék dolog a kényszer, száját mégis bezárta a némaság. Utálta, amikor meghallotta valaki a hangját, és erről nem tehetett. Nem élte teljes némaságban az életét, de csak a legvégső esetben sikerült őt szóra bírni. Szinte mindent elmondott írásban, rajzban és testbeszédben. Tudta, sok hozzá hasonló ember lett kiváló matematikus, az ő képességeiből erre nem futotta. A matek ment, de sosem nyert az iskolai versenyeken semmit. A leckéit megcsinálta, a feleleteit írásban leadta, és ezzel letudta a dolgot. Mindig jeles lett matekból, ám ez cseppnyi örömet nem adott. A gitár bezzeg…

– Szia, bogaram! – lépett be a szobájába az anyja. – Hogy telt a napod?

Miklós elővette a telefonját, és mutatta anyjának az osztályzatait.

Klára, az anyja megsimogatta a szőke fiú fejét, kicsit eljátszadozott a hosszú göndör hajjal, közben belepillantott az elé tartott kijelzőbe. A fiú kicsit fordított a telón, ne tükröződjenek a fényes képernyőn a Nap sugarai.

– Látom, megint kaptál egy ötöst fizikából, és egy négyest töriből.

Miki bólogatott.

– Szóban kellett felelned?

A fia megrázta a fejét.

– Értem – fogadta el az anya a választ. – Miért lett csak négyes?

Miki a karórájára mutatott, körözött felette, aztán két ujját egymáshoz közel rakva felemelte a kezét.

– Kevés időt kaptál?

A fiú bólogatással felelt.

Klára nem akarta elrontani a gyerek hangulatát, úgy is rengeteg bajt viselt el az állapota miatt.

– Legközelebb majd jobban megy – vigasztalta. – Az sem katasztrófa, ha nem vagy mindenből ötös.

Miklós egyedül maradt a szobájában. Gondosan felöltöztette a vászontokba a gitárt, aztán felrakta a polcra a citera mellé. Óvodás korában kapta az egyszerű hangszert.

Szerencsére későbbi iskolájában elfogadták különlegességét, és megengedték, hogy amikor lehetséges az írásban adott válasz, ne kelljen beszélnie. Így együtt járhatott iskolába a hasonló korú, ám egészséges fiatalokkal. Néha muszáj volt megszólalnia. Szerencséjére ritkán gyötörték ezzel, mert a beszéd kényszere igazi szenvedés volt neki. Irtózott attól, hogy hangját mások előtt kieressze, sőt, néha akkora megerőltetésébe került, még a motyogás is kínokat okozott. Hiába igyekezett, ha bárki jelenlétében kinyitotta a száját, csak nagy erőlködés árán jött ki rajta hang.

A lányokkal főleg mostanában, érettségi előtt gyűlt meg a baja. Amíg nem érdekelték őt a szebbik nem képviselői, felületesen vették észre. Mióta átlépte a kamaszkor küszöbét, megnyerő külsejű fiatalemberré lett, azóta sok kudarc érte. A lányok eleinte futottak utána, aztán megismerve némaságát, sértődött duzzogásba fordult a viselkedésük, és faképnél hagyták, pedig neki is tetszett némelyikük. Mostanra azonban megedződött, és még jobban bezárkózott. Eleinte leveleket fogalmazgatott magában, amelyeket bátorság híján semmilyen formában sem küldött el, aztán a saját gyávaságába beletörődve lemondott a rendre kitörölt üzenetek fabrikálásáról.

– * –

Zalay megint hiányzott, Miklós mellett üres maradt a szék, ezt közömbösen fogadta. – Kicsit jobban elterpeszkedhetek – gondolta, és elnyújtózott a helyén. Át akarta rakni a táskáját is, de Gréti megelőzte, és ledöccent az üres helyre.

– Szia!

Miki bólintott. Gréti megelégedett ennyivel, ő még úgy, ahogy elviselte a fiú különcségét. Osztálykirándulásokon, a buszban néha mellé ült, jó nagyokat hallgattak, aztán, ha elunták a szótlanságot, Gréti mesélt valamit. Egyszer az anyja aggodalmáról tájékoztatta a fiút.

– Anyu azzal bocsátott útra, hogy „Margit! Nehogy leitasson valamelyik fiú!” – Ezen mind a ketten nevettek, mert a buszban, hátul, éppen akkor járt körbe egy laposüveg.

Később Miki zenékkel traktálta, és a lány vevő volt a fiú lejátszójában tárolt felvételekre. Gréti vonzódott Miklós kedvelt, régebbi ihletésű bluesaihoz, keményebb rock felvételeihez, és a lejátszója tele volt a műfaj legjobbjainak anyagával.

Margit most azért ült a fiú mellé, mert nem boldogult a leckéjével.

– Segítesz?

Miki felvont szemöldökkel fordult felé.

– Elakadtam a háziban.

Gréti megszokta a fiú jelbeszédét, ceruzával, papírlappal és a telefonján előhívott kalkulátorral előadott támogatását. Padtársa most is nyúlt a füzet után, és egészen a tanár érkezéséig győzködte a lányt. Az utolsó pillanatra sikerült őt hangok nélkül is rávezetnie a helyes megoldásra, és elkészült a feladat.

– Köszi! – búcsúzott tőle Margit, könnyed puszit lehelt a szőke hajkorona alá, és visszahuppant a saját székére.

A tanár úgy tett, mintha éppen máshová figyelne.

– Kidolgoztátok a mai napra feladott példákat? – kérdezte. Az osztály bizonytalan mormogással, közben heves bólogatással válaszolt. – Hú, lelkesek vagytok – dünnyögött a tanár, és kinyitotta a naplót.

Tanítás után Gréti elkapta Miki csuklóját.

– Ne rohanj annyira! – kérlelte. – Letöltöttem egy frankó filmet. Érdekel?

A szokásos módon kérdést jelentő homlokráncolást kapta válaszul.

– Régi a film, eddig nem találkoztam vele.

A lány türelmesen várt, míg a fiú reagál. Miki csak nézett rá, de nem legyintett, ami az érdektelenségét jelentené.

– Lenny Kravitz játszik benne.

Miklósnak felcsillant a szeme.

Gréti kis sajnálkozással tárta szét a kezét.

– Ebben nem gitározik, divatgurut alakít.

Miki végignézett a lányon, mintha a ruháját mustrálgatná, aztán lepöccintett egy láthatatlan porszemet a saját farmeréről.

Gréti elnevette magát.

– Nem a porszemeket hajkurássza a ruhákról, annál sokkal izgalmasabb a mese.

A srác két karikát formáló ujjakkal a szeme elé tartotta a kezét, mintha szemüvegen vagy látcsövön keresztül nézné a világot.

– Szóval érdekel a film?

– Tam, dam dam, tadaridada dam dam – A riff hangjai önkéntelenül törtek elő a fiúból.

Margit elkerekedett szemmel nézett rá.

– Jó kedved van? Világos. Hallgatsz, de legalább gitározol. Igaz, nem hangszeren, hanem a levegőben. Meglátod, a film érdekes még úgy is, ha a kedvencünk gitár nélkül játssza végig a szerepet.

A fiú szájának széle játékosan legörbült, aztán kezével a gitárosok mozdulatát utánozta, mintha a hangszert pengetné.

– Tam, dam dam, tadaridada dam dam – ismételte el a közismert zeneszám kezdőhangjait.

– Gyere! Nem bánod meg, és ne félj! A rock and roll nem halt meg, a rock örök és elpusztíthatatlan – idézte a néhai Schuster Lorándot.

Miki szája széles mosolyra húzódott.

A nagyi a konyhában tüsténkedett, onnan válaszolt unokája köszönésére. Azt már megszokta, hogy a hébe-hóba odalátogató Miki csak intéssel üdvözli őt.

– Szervusz, Miklóska! Régen láttalak.

A fiú megismételte az üdvözlő kézmozdulatot, és nyomatékul bólintott is.

– Mozizni jöttünk, nagyi – árulta el Margit. – Ugye pattogtatsz nekünk kukkost!

– Menjetek be, mindjárt beteszek a mikróba egy zacskóval.

– Kettővel!

– Jól van, kettővel.

Ledobták magukat a kanapéra, onnan nézték a műsor elejére írt hosszú listát a produkció készítőinek nevével.

– * –

RÉKA

12 évvel a találkozás előtt

A betakarítógép lassan rótta a sorokat a gabonaföld felett. Az alacsonyan repülő begyűjtő, némán végezte a magasban a dolgát, egyszerre kaszálta és csépelte az árpát.

Emese a karjában tartott pólyásnak magyarázott. Kicsit sem törődött azzal, hogy a baba nem érti szavait.

– Látod édesapádat? – kérdezte.

– Grrb – válaszolt a gyermek. A csöpp Réka pillanatnyilag ennyit tartott fontosnak.

– Így van – hagyta helyben a kizárólag kettejük által használt nyelven elhangzott választ Emese. – Édesapa dolgozik, jól látod.

– Grrbaga.

– Neked még semmi dolgod a mezőn – nyugtatta meg a kislányt.

A fiatal anyuka magasba emelte a vékony, nyári rugdalózóba öltöztetett gyermeket.

– Már az utolsó soron gyűjti be a termést. Látod?

A halk duruzsolással közlekedő mezőgazdasági masina a gépszín felé kanyarodott, majd eltűnt a talambafák mögött. Rövidesen megszűnt a motorok halk mormogása, és pár perc elteltével, a kert végénél előbukkant Keve.

A férfi egyszerre ölelte meg mind a kettőjüket. Óvatos mozdulattal karolta át a feleségét, nehogy az ölében tartott kislányt bármi baj érje.

– Remek a termés – ismertette munkája eredményét Emesével. – A nagykereskedő már jelezte, bármikor jönnek és elviszik. Azonnal fizetnek, és mi kiegyenlíthetjük a cséplőgép utolsó részletét is. A bank jól jár velünk, mert hamarább jut a pénzéhez, és utána mi is könnyebben lélegezhetünk. Jövő nyárra kérhetünk egy további parcellát a falukapitánytól.

– Holnap milyen munka vár? – kérdezte a felesége.

– Megpermetezem a bengerágyásokat. Már repkednek körülötte a musánglepkék. Gyorsan lecsapok rájuk, mielőtt elszaporodnak.

– Remélem, még időben vagyunk a védekezéssel – mondta Emese.

Bementek a házba. Rékát letették a járókába, majd rövid idő múltán asztalhoz ültek. A köret a kertjük terméséből került ki, a sült a saját szaporítású csirkék húsából készült.

– Ma is finomat főztél – ismerte el felesége teljesítményét Keve.

– Igyekeztem. Ha tartani akarom veled az iramot, nem hagyatkozhatok az ételszállítók gyengeminőségű ebédjére.

Keve elnevette magát.

– Az előfizetéses menü a közelébe sem jön a te konyhád eredményeinek.

Leültek a kisasztal elé, két, gőzölgő kávéscsészével a kezükben.

– Nézhetnénk egy nagyobb printert – javasolta halkan az asszony. – A mostani már nem tud elég nagy ruhákat nyomtatni Rékának. Patron is kellene bele, de tartok tőle, a nagyobb készülékhez másik töltőanyag kell.

– Az meglehet – felelte Keve. – Holnapután szabadnapot adhatok magunknak. Beülünk a korongba, és beugrunk a bevásárlóközpontba.

Üldögéltek még vagy félórát. Emese keresgélt a hálón, végül megállapodott egy kellemesen hangzó régi, a Földről kicsempészett felvételen, és bekapcsolta.

– Jó dolog, hogy vannak vállalkozók, akik belopóznak néha a földi internetre, és zenéket hoznak nekünk – mondta, majd hátradőlve, behunyt szemmel hallgatta a muzsikát. A szöveget nem értette, a képernyőre írt gépi fordítás meg nem érdekelte. Az énekes nevét elolvasta mielőtt elindította a lejátszást. Johnny Cash gitározott és énekelt az archív felvételen.

– Még pár évi jó termés, és vehetünk mi is csillaghajót – mondta a férje álmodozó hangon. – Előbb egy kisebbet, amivel itt ugrálhatunk a Talata meg az Arba között, utána nagyobbra cseréljük. Azzal elmehetünk, megkereshetjük ennek a kislánynak a hozományát – mutatott Réka felé.

– * –

A SÁMÁN

12 évvel a találkozás előtt

– Dobd már azt a nyüves medicin labdát – kiáltott Surányira Bakos Lajos, Budapest legjobb tornatanára. Szájába vette a sípot, és megfújta.

Suri megemelte a bőrt, és minden erejét beleadva elhajította. A nehéz golyó repült vagy három métert, és a guggolásból felugró Mikit éppen fejbe találta. A lendület úgy hozta, hogy a szőke fiú még a saját mozdulatával is ráerősített a labda röptére, és ez goromba ütközést eredményezett. Miki szeme előtt fordult egyet a tornaterem. A padló az ég helyére került, a mennyezet pedig a lába alá. Onnan meredeztek felfelé a mászókötelek, mint valami csalfa bűvészmutatványban. A fiú nem élvezte a látványt. Előbb összefolyt előtte a kép, aztán elhomályosult minden, és semmivé foszlott az egész.

Suri a fejéhez kapott, a hajába túrt.

– A rohadt életbe!

– Ne rémüldözz! – kiáltott rá a tanár. – És ne tátsd a szád, hanem rohanj a sulidokihoz, éppen rendel.

Bakos tanár úron nem látszott rémület, ugyanakkor aggódva szaladt az ájult fiúhoz. Fölé hajolt, az arcán érezte az egyenletes légzést. Megtapintotta a nyakát, az artéria normális szívműködést jelzett, így megnyugodott.

– Kutya baja – morgott. – Csak eszméletlen. Jól fejbe kólintotta a laszti.

– * –

Miki körül nagyon magasra nyújtóztak a hegyek, a sűrű erdő fái között mégis csak itt-ott látta a csúcsokat. Nagyra nőttek a fák, szokatlanul nagyra. A lombjuk sűrűnek és áthatolhatatlannak tűnt, a nap csak vékony pászmákban kéredzkedett át a gallyak között. A levélzet teljesen ismeretlen volt, és az állatok hangja is szokatlanul csengett. Nem hallotta turbékolni a szelíd balkáni gerléket, ciripelni a tücsköket, brekegni a békákat, az ismerős hangok hiányoztak a környezetből. Az erdei neszek mégis azt sugallták, nyüzsög körülötte az ismeretlen fauna. Egy apró tisztásról, hangos rikoltással óriási madár emelkedett fel, némely tolla elérte a két métert, a farka a sárkányéra hasonlított.

– Olyan, mint a mesebeli griffmadár – motyogta magában Miki.

A lába között apróvad szaladt el, mögötte félelmetes ragadozó nyargalt. Idegesen szaglászott, majd, amikor meglátta az embert, lekushadt a földre, és óvatosan osont el közelében. A fiú riadtan ugrott hátra. A félénk fenevadról a veszett állatok jutottak eszébe, azok juhászodnak meg az embertől.

Váratlanul szarvas tűnt fel a bokrok között. Bőre ezüstösen csillogott, hatalmas agancsa alig fért el a fák lelógó ágai között. Megbámulta Miklóst, aztán közelebb lépett. Miki ügyetlenül hátrált, megbotlott egy letört faágban, kis híján hanyatt esett.

– Érted jöttem. Ne félj tőlem! – szólt hozzá a szarvas. Miki csodálkozott saját magán, hogy ettől nem döbben meg, de azért különösnek találta a dolgot. – Beszélő szarvas! – Abbahagyta ügyetlen menekülését.

– Mit akarsz? – nézett rá kutatva.

– Elviszlek a füstmester sámánhoz.

– Kihez?

– Turdafia Kende vár.

– A medicin labda – mondta ki gondolatát Miki. – Amikor az a piszok Suri a fejemhez vágta, hülyévé tett.

– Semmi közöm a barátodhoz meg a sportszereihez. A füstmester sámánt szolgálom, oda foglak elvinni.

– És ha nincs kedvem a sámánodat meglátogatni?

A szarvas rosszallón emelte fel az agancsát, a szeme aranyfénnyel csillogott a fiúra.

– Ne tiszteletlenkedj Turdafia Kendével, és ülj fel a hátamra! Nem érek rá alkudozni.

– Nem feleltél – ellenkezett Miklós. – Mi van, ha maradni akarok?

– Ebben az erdőben esélyed sincs erre. Ülj a hátamra!

Miki nem akart felkapaszkodni a csodálatos szarvasra, de érezte, az állat igazat beszél. Ereje elhagyta, kiköltözött belőle az ellenállás. Átölelte a gyönyörű patás nyakát, és felkapaszkodott az agancstól távolabb, a gerincére.

A szarvas meglódult, kettőt lépett, aztán mielőtt nekirohanna a sűrű erdő valamelyik fatörzsének, felemelkedett a talajról, és a levegőben, repülve kerülgette az akadályokat. Egyre vadabb iramban távolodtak a tisztástól, suhantak a lombok fölött, onnan egészen szédítőnek látszott az iram. Miki kapaszkodott, bár kezdte biztonságban érezni magát. – A beszélő szarvas repül – ez a képtelen élmény elsöpörte lelkéből a félelmet és az aggodalmat. – Az állat nyilván meggátolná, hogy lezuhanjon.

Egy magas hegy mögött lejjebb ereszkedtek. Pár percig cikáztak a sok méter vastag fatörzsek között, aztán az egyiknél a szarvas meredeken felugrott, hosszan emelkedett, mint a toronyházak liftje, majd egy vaskos ág mellett megállt.

– Megérkeztünk – közölte. – Leszállhatsz.

– Itt? A levegőben? Egy faágra?

– Tovább nem vihetlek, nem férnék el. Nézz át a faág túlsó oldalára!

Az ág mögött mintha épület lebegne a lombkoronában. Látszott, a kör alakú ház valójában nem lebeg, hanem egyik oldalával a vastag fatörzsnek támaszkodva néhány szomszédos ágon nyugszik.

– A jurtában találod Turdafia Kendét. Menj be hozzá!

A szarvas látta, hogy a fiú még habozik, megtoldotta mondandóját egy bátorítással.

– Nem eshetsz le, és nem lesz semmi bajod. Itt várlak, mert vissza is én viszlek majd.

Miki még mindig tétovázott.

– Indulj már! – ripakodott rá a csodaszarvas.

A jurta belülről akkorának látszott, mint egy sportcsarnok. A közepén öregember guggolt a tűz mellett, és a parazsat élesztgette. A füst vékony csíkban szállt fel a pár kővel védett tűzrakó helyről, és elveszett a kupolaszerű tetőben.

– Jó napot! – köszönt Miki, és most egyetlen pillanatra megdöbbent. Könnyedén jött az ajkára a köszöntés, nem érzett semmi viszolygást a beszédtől.

– Üdvözöllek, fiam! Meglepettnek látszol.

– Jó okkal, Turdafia! Fogalmam sincs róla, mi ez a hely.

– Az égig érő fa – felelte a füstmester csendesen. – Annak a koronájába építettem a jurtámat.

– Az égig érő fa létezik? Azt hittem, csak mese. Hogy kerültem ide?

– Hívtalak, és a csodaszarvas idehozott.

– Hát, persze. Sima utunk volt, a szarvas kitűnően repül, ezt megtapasztaltam, de még mindig nem tudom, miért kellett idejönnöm. Mennék inkább vissza a tornaterembe, mert bajba kerülhetek. Velem mindig zűrös dolgok történnek.

– Emiatt ne aggódj! Rövid ideig vendégeskedsz itt, és utána a szarvas visszavisz oda, ahonnan elhozott. Nem árulta el?

– Elárulta. Azt nem, hogy miért hoz ide.

– …Hm… Érthető. Miért kötöttem volna az orrára? Nem rá tartozik, hanem rád.

– Mi? – nyögte ki Miki. – Mi tartozik rám?

– Látom a jövőt.

– Az enyémet?

– Ha akarnám, látnám, de az sok munkába, nagy fejtörésbe, varázslatba a te nyelveden úgy hangzik, hókuszpókuszba kerül. Ehelyett az egész világ jövőjét vizsgálom. Az sokkal könnyebb, mint egyetlen ember elkövetkező éveit meglesni. Azt látom, hogy óriási kataklizma előtt áll népünk, a teljes emberiség.

– Azért hívattál, hogy ezt megtudjam?

– Majdnem. Másért hívattalak, de erről is tudnod kell.

– Akkor mi dolgom van ezzel a világvégével? Kitüntetett vagyok, és a többiektől eltérően készülhetek rá, hogy kíméletesen kerüljek át a holtak birodalmába?

– A holtak birodalmába? …hm… Vissza kell menned oda, ahonnan jöttél, és elejét kell venned a tragédiának.

– Nekem?

– Te vagy abban a helyzetben, hogy megteheted.

– Mit tehetek?

– Egyedül te gátolhatod meg a katasztrófát.

Miki megrémült.

– Ne rakj ilyen terhet a vállamra, füstmester! Ott, ahonnan nem is látszik az égig érő fa, még a beszéd is gondokat okoz nekem. Csak ritkán, és nehezen küzdök meg a hangommal. Amikor egyedül vagyok, jókat énekelek, de nem szoktam magamban beszélni. Alig hiszem, hogy az éneklésemmel megfordíthatnám a katasztrófa felé rohanó világ sorsát. Néha még dadogok is, amikor szóra nyitom a szám.

– Jelentéktelen gond. Démoszthenész is dadogott.

– Tegyek én is kavicsot a nyelvem alá?

Az öregember megcsóválta a fejét.

– Felesleges. Neked nem kell szónokká lenned, amennyit beszélned kell, az menni fog kavics nélkül.

– Mit tegyek? Boldogan megfelelnék neked, de iránymutatásra van szükségem. Hogyan tudom gyarló ember létemre elhárítani a bennünket fenyegető katasztrófát?

A sámán lehajolt a tűzhöz, kicsit ráfújt a parázsra.

– Muszáj őriznem a tüzet. A füst segít abban, hogy lássam a jövőt. – Feltápászkodott, a derekát lapogatta, a reumától fájdalmas mozgás következménye az alig titkolt nyögdécselés.

– Az útelágazásnál, amely a nép előtt áll egy később megszületendő gyermek dolga az emberek megfelelő irányba indítása. Ha ez sikerül, a Föld népessége megmenekül, ha a fiú nem születik meg, akkor végleges pusztulás vár rátok, és ránk, sámánokra. Mi felelünk a boldogulásotokért. Ha elbuktok, veletek bukunk.

– Végleges pusztulás? Mi az ördögről beszélsz? Atomháborúról? Kozmikus támadásról? A Nap kiégéséről? Netán felrobbanásáról?

Az öreg töprengett pár pillanatig, mit feleljen.

– Lényegtelen, mi hozza a bajt a világra. Nyugodj meg, nem kozmikus katasztrófa, azt ember aligha háríthatná el. Ti hozzátok a magatok fejére a katasztrófát, azt leginkább ti előzhetitek meg. A részletek mellékesek, a lényeg az, hogy ennek a gyermeknek a megszületését neked kell biztosítani.

– Nekem?

– Igen.

– Hogyan?

– Ezt nyilván tudod. A részletek egyelőre mellékesek, azokat majd időben megtudod.

– Titkolózol!

– Ne morogj! A te érdekedben teszem! Nem árulhatom el, milyen előkészületeket kell tenned. Ha előre készülsz a szerepre, akkor minden erőddel azon leszel, hogy megfelelj a feladatnak, és éppen emiatt hibázhatsz. Olyan ez, mint amikor a gitárodon készülsz egy-egy nehéz fogásra, futamra. Mindig eljutsz oda, ahol túlgyakorlod az anyagot, attól kezdve egyre rosszabb és rosszabb lesz a teljesítményed. Majd időben eléd kerül a feladat, és hidd el, akkor eszedbe jut a megfelelő cselekvés. Most menj haza! Mindent elmondtam, amit pillanatnyilag tudnod kell.

– * –

A GITÁROS

12 évvel a találkozás előtt

Miki kinyitotta a szemét, és szétnézett. A plafon megint a feje felett fehérlett, a mászókötelek a mennyezetbe épített kampókon himbálóztak.

– Hogy vagy, kölyök? – kérdezte a doktor, mintha nem is érettségire készülő fiatalembert szólítana meg, hanem holmi alsó tagozatos kisdiákot.

A fiú felmutatta jobb keze hüvelykujját.

– Szóval remekül – nyugtázta a doktor a jelbeszédet. Már ismerte a hallgatás okát. A válaszul kapott bólogatás megnyugtatta.

– Kövesd tekinteteddel az ujjamat! – Lassan elhúzta betege szeme előtt a kezét, a látványtól megnyugodott, Miklós éber tekintettel figyelte a mozgást.

– Fel tudsz állni?

Miki készségesen ugrott fel.

– Menj a bordásfalig, ott fordulj meg, és előrenyújtott kezekkel gyere vissza, közben csak a szememet nézd!

A fiú hiba nélkül teljesítette a feladatot.

– Semmi baja sincs a kölöknek – nézett a doki Bakos tanár úrra. – Még megnézem a reflexeit, ha azt is rendben találom, óra végén nyugodtan visszaengedheti a tanterembe.

Még jó húsz percig tartott a foglalkozás. Amikor a ruháikat keresve az öltözőben tolongtak, Surányi barátságosan megveregette Miklós vállát.

– Hamar magadhoz tértél, úgy látszik, kemény fából faragtak.

– Azért megy neki nehezen a beszéd – röhögött fel az egyik fiú.

– Te sem jártatnád folyton a szádat, ha tölgyfából lenne a nyelved – mordult rá valaki.

Suri a bűntudattól kínosan érezte magát, villámló szemekkel meredt a társára, ráduplázott az előbbi dorgálásra.

– Kuss! Alig egyetlen percig volt kiütve. Ha nem teszed magad takarékra, téged hosszas ápolásra ítél majd a doki, az tuti.

A sértegető fiú ettől még hangosabban nyerített. Mikit nem feszélyezte az inzultus, inkább azon töprengett, hogy mi történhetett. Az égig érő fáig, oda és vissza másfél, talán két óráig eltartott az út, közben csevegett valamennyit az öreggel. A tornateremben, ezalatt, a jelek szerint negyven-ötven másodperc telt el. Végigélhet valaki ennyire rövid idő alatt, ilyen hosszú, egybefüggő álmot? Azt kétségtelennek tartotta, hogy az élményt csupán álmodta. Égig érő fa csak a mesében létezik, a sámánok pedig a mondákhoz tartoznak. A repülő csodaszarvas még álomnak is túlzás.

Csak ne lett volna minden annyira valóságos!

– * –

RÉKA

8 évvel a találkozás előtt

A koronghajóval mentek, Keve ült a vezérlőpultnál. A falu másik vége mérföldekre esett a tanyától, és ezen nincs, mit csodálni. A Talata tágas teret adott lakóinak, a területet olcsón mérte a falukapitányság. Magánszemélyek a lakáshoz vagy családi gazdálkodáshoz díjmentesen juthattak földhöz, ezért nagykiterjedésű falvakban éltek az emberek. A közlekedéshez is inkább koronghajókat használtak, mint a felszíni utakon port kavaró személygépjárművek. A méregdrága teleport készülékeket pedig meghagyták a leggazdagabbaknak. A városokban, kis távolságra sokan utaztak azok segítségével, de a tanyavilágban túlzottan nagy luxusnak számítana az állomások létesítése és használata.

Aki nagyobb farmot hozott létre, az sem szakadt bele a költségekbe. Az egész bolygót jellemezték ezek a viszonyok.

A környéket megmozgató bemutató csekély hasznot jelentett a szervezőknek, ezért jutányos költségekért letelepedhettek arra a pár hétre, míg közönségre számítottak. Sokakat vonzott a látványosság, az örökség. Az ősök tisztelete nem veszett ki a polgárokból, és a látványosnak ígérkező bemutató vonzotta a nézőket. A vendégek azonban mégis megküzdöttek a parkolóhelyekért.

– Talpalatnyi hely sincs a várakozóudvarban – állapította meg Emese a magasból lenézve. – Nálad van a távhívó?

– Számítottam a tolongásra – felelte a férje.

Réka az édesanyja mellett ült, az ablakon át figyelte a forgalmat.

A család egyelőre kis, helyi hatósugarú korongot vásárolt. A kislányt elbűvölte az igazi ablak, azon keresztül közvetlenül láthatta az alattuk elterülő forgatagot. Réka nem szerette a nagyobb hajókon elé kerülő, ablakot helyettesítő monitorokat. Azokon nem azt látta az alattuk elsuhanó tájból, amihez kedve támadt, hanem csak a kamerák által válogatott képeket nézhette. Amikor a városba utaztak, néha a közlekedési vállalat járművén közlekedtek, az ott látható unalmas látványt egyáltalán nem élvezte.

– Ott van hely – mutatott vékony ujjacskájával a bejárat közelében kijelölt leszállóhelyre.

– Már megyünk is! – reagált Keve, és mielőtt mások elfoglalnák a kétperces tábla mellett a területet, gyorsan leszállt a géppel.

– Ugrás, kisasszony! – vezényelt Emese. – Nem örülnék, ha megbírságolnának időtúllépés miatt.

A kislány felkapta az ülésről rózsaszínű kötött kabátját meg a gyermek méretű kézitáskát, és a kijárathoz lépett.

– Készen vagyok! – kiáltotta vékony hangon.

Keve gyorsan lezárta a vezérlőpultot, és kilépett a kövezetre.

– Gyere, hercegnő – nyújtotta két kezét a lánya felé, és mielőtt Réka leugorhatna, elkapta, és leállította a koronghajótól biztonságos távolságra.

– Mindenünk itt van? – kérdezte.

A felesége bólintott, a férfi a távszabályzó két kattintásával bezárta az ajtót, aztán hazaküldte a járművet.

– Ha hívunk, gyere ám értünk – fenyegette meg játékosan a felemelkedő hajót Réka.

Karkötőjükön lerótták a belépti díjat, és elfoglalták helyüket a nézőtéren.

A bemutató a lovasok felvonulásával kezdődött, majd a résztvevők egymással vívott harci játékot utánoztak. A szünet kihagyhatatlan tartozékát a hatalmas adag fagylaltot együtt fogyasztották el az alkalmi büfé kispadján. Réka önfeledten lógázta a lábát a gondosan nyírt gyep felett, és a szokásos derűvel kanalazott bele szülei adagjába.

– Alig fogy a tiétek – mondta kajánul. – Még a végén a szemétbe kerül, ha nem eszitek meg időben.

Szünet után folytatódott a műsor. Rékánál pár évvel idősebb gyerekek következtek. A kislány ámult a látványtól. A fiatalok cirkuszi akrobatákat megszégyenítő mozdulatokkal ugráltak fel-le a lovakon, paripáik hátán állva futkostak, kergetőztek körbe az elkerített területen.

– Jaj, de ügyesek – áradozott Réka. – Én is így akarok lovagolni.

Az előadás végére maradt a felnőttek legizgalmasabb száma. Íjászok lovagolták körbe a porond közepére helyezett céltáblát, nyilaikkal lövöldöztek rá szemből érkezve, majd távozáskor, a nyeregben hátrafordulva. A mutatvány az egész publikum tetszését elnyerte, a legjobban a gyerekek tátották szájukat a káprázatos műsortól. A lovak patája alatt porzott a talaj, a körbevágtató lovasok szemkápráztató látványa meseszerű körhinta látványát idézte fel a szemlélőkben.

– Ezt meg fogom tanulni! – lelkendezett Réka.

– Még kicsi vagy hozzá – ellenkezett az anyja.

– Ugyanolyan kicsik! – mutatott a kislány a körön kívül, szinte díszsorfalat álló lovasokra, a bemutató korábbi, fiatal szereplőire.

A tömeg lassan oszlott, a leszállóhelyen csak fokozatosan cserélődtek a változó nagyságú koronghajók. A szűk téren a szerényebb méretű, hatszemélyes kishajókból sem fért el kettő egyszerre, a nagyobb társas járgányok néha a kiterjesztett várakozási időn túl pöffeszkedtek a szűkös várakozóállásban.

– Ne tolongjunk itt! – javasolta Keve. – Nézzük meg a kifutóban a növendéklovakat, ide meg visszajövünk később.

– Jó lesz! – ugrándozott örömében a kislány.

A korlát mellett ugyancsak sokan bámészkodtak. Réka befurakodott a sokaság élvonalába, és vonszolta magával a szüleit. Nagy szemeket meresztve nézte a szelíden sétálgató állatokat. Rövid várakozás után előkerült az egyik mutatványos, és bátorítva hívogatta a gyerekeket.

– Ki akar felülni valamelyik pacira?

Az ácsorgó lurkók fele magasba emelte a kezét, Réka a legjobban nyújtózkodók közé tartozott. A porond felügyelője gyorsan kiválasztotta őt.

– Hány éves vagy? – kérdezte.

– Öt – vágta rá a kislány.

– Nemrég múlt négy – helyesbített az apja.

– Akkor Lilla elé csücsülsz. Megfelel?

Réka nézte, ki az a Lilla, de mire megtalálta, már elé is ültették egy odakészített, gyermekméretű nyeregbe.

– Fussunk egyet? – kérdezte a tizenhat körüli lány.

– Aha!

– Kapaszkodj a kantárba!

A beígért ügetést poroszkálásnak neveznék azok, akik tudnak lovagolni, Réka kipirult arccal feszített Lilla előtt a pej hátán. Két kör után megálltak, a porondmester leemelte a kislányt a lóról.

– Tetszett?

– Noná – felelte Réka – Egyedül is fel akarok rá ülni.

– Azt nem szabad – hárította el a kérést a lovász. – Sokat kell ahhoz tanulnod és gyakorolnod.

– Tanulni akarok! – toppantott akaratosan a gyermek. Szülei együtt nevettek a porondmesterrel.

– Ledobna magáról a ló, és csontjaidat törnéd – figyelmeztette Keve.

– Nem hagynám magam ledobni – makrancoskodott Réka. A lovász megszánta.

– Nézd! Van pár törpelovunk. Az olyan kislányok, mint te megülhetik őket, ha elég ügyesek.

– Ügyes vagyok – bizonygatta a lány.

– És apukád megengedi?

– Mennyire biztonságos? – nézett Keve a hátrább poroszkáló alacsony jószágokra. Közöttük a legnagyobb nőtt akkorára, mint egy újszülött borjú.

– Pont annyira, mint hintázni. Nagy fegyelmezetlenséggel abból is baj lehet, de mi vigyázunk minden vendégünkre.

– Szoktak ilyen kisgyerekek is lovagolni? – érdeklődött Emese.

– A legtehetségesebbek ilyenkor kezdik.

– És egyedül megülheti? – faggatózott tovább az anyja.

A porondmester elmosolyodott.

– Úgy fog kinézni, mintha egyedül irányítaná a lovacskát. Egy tapasztalt oktató vezeti majd a karámban, körbe-körbe.

Keve és Emese összenéztek, aztán a lányukra pillantva döntöttek. Nem várták meg, míg könyörögni kezd.

– Nem bánom! – egyeztek bele. – Feltéve, hogy tényleg nagyon vigyáznak rá.

Lányuk boldogan ugrálva várt, míg a fiatalember, aki másokra is felügyelt, felkapta, és felültette a nyeregbe.

– Kapaszkodj a szárba – adta kezébe a kantárt.

Réka kihúzta magát, ahogy a felnőttektől látta, és mielőtt segítője a kengyelbe illeszthette volna a talpát, már bele is dugta lábacskáit a fémkeretbe.

A lovászfiú meglepődött a szakszerű mozdulaton, de szó nélkül hagyta. Pattintott az ujjával, mire a lovacska prüszkölt egyet, és lassú lépésekkel megindult.

A kislány kihúzta magát, egyenesen előrenézett, mintha az utat keresné tekintetével. Az állat valószínűleg megérezte, hogy lovasa nem bizonytalankodik a hátán, mert nyugodt léptei nem mutattak kapkodást vagy bizonytalanságot.

– Csodálatos – ámuldozott a lovászmester. – A gyermek tanult lovagolni?

– Életében először ül nyeregben.

– A pusztán élő gyermek lovagol az ő korában jobban.

A két felnőtt csodálkozva nézte csemetéjüket. Talpát nyugodtan támasztotta a kengyelre, súlyát kissé felemelte, nem préselődött be a nyeregbe, mintha fotel lenne alatta.

– A génjeiben bújhatott ez a képesség. Szerintem az Óhazából származnak az ösztönei – mondta elismerően a lovász.

A vezetőszáron tartott lovacska csendes nyugalommal tett meg öt kört a korláton belül.

– Anyúú! Anyúúú! – Réka kiáltozva szaladt a korlát túloldalán várakozó Emese karjai közé. – Vegyetek nekem egy ilyen lovacskát! – Mit sem törődve a felnőttek aggodalmával visszaszaladt a lóhoz és megveregette a nyakát, aztán megsimogatta a pofáját. Az állat barátságosan kiöltötte nyelvét, és végignyalta a kezét.

Az ijedten utánfutó porondmester tisztes távolban megállt tőlük, feleslegesnek gondolta megzavarni ember és ló barátkozását.

– Megtetszettél Prüszinek – mondta egy idő után.

– Prüszi? – nézett rá Réka. – Ez a neve?

A lovacska mintha bemutatkozna, prüszkölt egy halkat.

– * –

A GITÁROS

12 évvel a találkozás előtt

A középszerű, ám a helyi fiatalok körében mégis ismert zenekar tagjai letették hangszereiket, összehúzták a függönyt, és levonultak a büfébe sörözni. Ötvenpercnyi zene után járt a szünet, a farsangi bál diákközönségének sem árt, ha szusszannak pár percet tánc közben.

– Iszunk valami üdítőt? – kérdezte Margit.

Miki a fejét rázta, és a mosdók felé mutogatott.

– Értem. Vécére kell menned. Akkor a szünet után találkozunk.

A fiú bólintott, és a mosdó felé indult. Gréti az egyik barátnőjéhez csapódott, aztán beállt vele a pult elé, a sorba.

Miklós a mosdó ajtaja előtt irányt változtatott, és visszament a táncterembe, aztán a színpad melletti lépcsőn fellopakodott a pódiumra. Rajongott a saját gitárjáért, de régóta vágyott arra, hogy rövid időre egy Gibson formájú hangszert pengethessen a saját dobozgitárja helyett.

A fiúk és lányok előtt észrevétlenül maradt, ahogy átoson a függöny mellett a mikrofonok és hangládák között, a szólógitáros hangszeréig. Odahúzott egy széket, a saját szokásai szerint a térdére fektette a hangszert, mint a citerát szokták a népzenészek. Nem törődött a padlón kígyózó zsinórral, az erősítőket a szünet idejére általában lekapcsolják, tehát a vezetéket akár ki is húzhatná a csatlakozóból, de miért tenné? Mintha igazi rock muzsikus lenne, maga elé húzta a mikrofont, aztán behunyta a szemét, kipiszkálta a húrok alól a pengetőt, lágyan megtapintotta vele a G húrt, csinált egy rövid futamot, majd mind az öt ujját rátette a fogólapra, ahogy otthon szokta.

– Gyere elő Lenny Kravitz – motyogta magában, aztán gondolt egyet, és más számba kezdett bele. – Ezt még te sem ismered, Lenny – mondta halkan. Fültanúk nélkül elszállt a görcs az ajkáról, a torka megszabadult a szorongató bilincstől.

Egyszerű hangokkal bevezette a dallamot, aztán pár másodperc múlva stílust váltott. Rátaposott a torzító gombjára, ujjai ördögi táncot jártak a bundok felett. Még mindig biztonságban érezte magát, egyedül birtokolta a magányos színpadot. Közelhajolt a mikrofonhoz, és akárcsak az igazi zenészek, halkan énekelni kezdett, hiszen az erősítő helyette is néma, nyugodtan nyithatta ki a száját.

Fekete sólymok, az égen az útjuk

Keringnek csendben és öregen, várják az utolsó kört.

A levegő súlyos, méregtől terhes,

nehezen szállnak a madarak, köröttük halál arat.

Villámok csapnak az égből a földre,

tollukat perzseli tüzesen, szemüket vakítja fény.

Szépen hajlítgatta a hangját, sok profi énekes megirigyelte volna az előadást. Szerencsére az összehúzott függöny takarta, láthatatlan és hallhatatlan magányában nyugodtan kipörgetett a húrokról néhány pokolian nehéz futamot, majd belekezdett a refrénbe.

Fekete sólyom, büszke madár.

Röptödet nézni nem lehet már.

Messze az égalj nem látok addig,

Hol van az út, ami reánk is vár.

A büfé asztalánál ácsorgó dobos megbökte Colosnak, a szólógitárosnak vállát.

– Valaki szórakozik a gitároddal.

– Így? Megnézném magamnak a fószert, aki erre képes. Ez nyilván valamelyik klubszobából hallatszik ide, mert Géza kikapcsolta a cuccot.

Palya, a dobos megvonta a vállát, kortyolt egyet a sörből.

A csaknem üres teremben páran felfigyeltek a lefüggönyözött színpad felől érkező hangokra, de túl nagy jelentőséget nem tulajdonítottak a zenének. – A szólógitáros próbálgatja az új számot – gondolták, és ezzel elintézték a dolgot.

Miki végigjátszotta az átkötő részletet, aztán tovább énekelt.

Fekete sólymok az égen az útjuk

Messzire szállnak a viharban, mellettük robban az ég

Az égi ítélet csodája villan,

halált vagy életet teremthet, ajándék lesz ez a nap.

Új lett az égbolt, gyémánt a holnap,

fészkükben fiókát nevelnek, serdül az új nemzedék.

Amikor másodszor énekelte el a refrént, a büfében a dobos megrángatta barátja trikóját.

– Fogadni mernék, hogy ez a te gitárod.

– Hülye vagy, haver. Géza kikapcsolta az erősítőt.

A fiú az asztal túlsó felén felkapta a fejét.

– Mit kapcsoltam én ki?

– Azt a tetves technikát – felelte visszafogottan Colos.

Géza megcsóválta a fejét.

– Gáz lesz kisfiam, ha egyetlen sörtől hülyéket beszélsz. Nem áramtalanítottam semmit.

Összenéztek.

– Bekapcsolva maradt a szerkó!

– Eric Clapton meg besétált a kultúrházba?

– Én is pont erre gondoltam – morgott Palya, és lecsapta az asztalra a söröskorsót. – Megnézem, ki ez a csodagitáros.

Átfurakodtak az előtéren, aztán futóléptekben vágtak át a szokásoshoz képest elhagyatott táncparketten, csaknem fellökték a beszélgető Grétit és barátnőjét. Ők alighanem megszimatoltak valamit, mert közvetlenül mellettük nyomultak a színpad felé.

Colos figyelmen kívül hagyta a pódium szélén szerénykedő három lépcsőfokot, nekifutásból ugrott fel a szuffiták mögé, és félrerántotta a függönyt.

Miki behunyt szemmel gitározott az ölében fekvő hangszer húrjain, aztán még mindig behunyt szemmel felugrott a székről, szokatlan módon csípőjéhez szorította a Gibsont, majd a középszerű zenészek számára hihetetlenül bonyolult, és jól hangzó improvizációt csalt elő a hangszerből. A ciklus végén nagy lendülettel megfordult, nyitotta a száját a következő versszakra, felemelte szempilláját, és meglátta a csodálkozó zenészeket.

Ahogy otthon szokta, amikor megreccsen a lépcső a szülei érkezésekor, pár odaillő hanggal lezárta a számot, és gyengéden letámasztotta a hangszert a szék mellé.

A zenészeknek is kellett pár másodperc, míg felocsúdtak.

– Hé, faszikám! – kiáltotta el magát Géza. – Honnan a büdös francból keveredtél ide?

Miki megrettenve álldogált, aztán bocsánatkérően széttárta karját, és lépett párat a hátsó kijárat felé, el akart tűnni a kínos jelenet helyszínéről.

A dobos elkapta a vállát.

– Állj már meg, vazze! Nem akarunk bántani! Tényleg érdekel, ki a fene vagy, és hol a rossebben bujkáltál idáig.

– Melyik bandában játszol? – faggatta Colos.

A dobos elvörösödő fejjel rázta meg Miklóst.

– Felelj már, az istenit! Az előbb úgy énekeltél, hogy a szemközti focipályán is hallották, azóta megkukultál? Megígérem, hogy nem bántunk, pedig éghetnénk miattad, hiszen közülünk senki sem játszik így! Viszont baromira csípi a szemem, hogy én buzgón locsogok neked, te pedig hallgatsz, mint a sír.

Ekkor tért magához döbbenetéből Gréti.

– Hagyjátok – mondta csendesen, és megpróbálta fékezni az egyre indulatosabb zenészt. – A fiú autista. Akkor is alig lehet szóra bírni, amikor nem lát veszélyt maga körül. A mostani inzultus után biztosan nem felel nektek.

– Nem inzultálta senki – mordult rá Géza. – Mi vehetnénk inzultusnak, hogy három klasszissal jobban játszik, mint Colos.

– Ha csak három lenne… – dünnyögött a szólógitáros.

– Engedd el – tanácsolta Gréti a dobosnak.

– Oké. Tényleg nem akartam macerálni, és egyikünk sem fogja bántani. A probléma mindössze annyi, hogy mi legalább úgy meglepődtünk az előbb, mint most ő.

– Elengeditek?

– Miért ne tennénk? – vonta meg a vállát Colos. – Nem csinált semmi rosszat. Nincs vele bajunk, de örömmel megismerkednénk vele.

Gréti megmarkolta a szabaddá vált fiú kezét.

– Még én sem tudtam, hogy virtuóz módon játszol a gitáron.

Miklós tanácstalanul felvonta a vállát.

– Haver! Ne haragudj, hogy letámadtunk! – kért elnézést az egyik muzsikus. – Az a helyzet, hogy van pár ismerősöm, aki szívesen meghallgatná a játékodat, és hidd el, az csak a hasznodra válhat.

– Hasznomra? – makogta el az alig hallható választ a fiú.

– Érted, amit hadoválunk?

Miki bólintott.

– Szerintem nem akarnak neked rosszat – erősítette meg Margit a korábban hallottakat

A fiún látszott a tanácstalanság, töprengve széttárta a karját.

– Te vagy a barátnője? Azért tolmácsolsz itt nekünk? – kérdezte Colos.

Gréti fintorgott.

– Barátnője? – parányi szünetet tartott, a válasz előtt. – Nincs barátnője. – Kis híján folytatta a magyarázkodást, aztán időben magára parancsolt, és nem folytatta – nekem sincs barátom.

– Mégis itt vagy vele.

– Ráérek – rándította meg a vállát a lány.

Miki elunta a társaság beszélgetését, széles mozdulatokkal hívta fel magára a figyelmet. Amikor végre mindannyian felé fordultak, a mutatóujjával a homlokára bökött.

– Mi van? – a dobos hangja megint indulatosabban szólt a kelleténél.

– Csendesebben – szólt rá Gréti. – Azt mondja, ezen gondolkodnia kell.

– Remekül érted ezt a jelbeszédet – hangzott Colos véleménye.

– Tizenkét éve járunk ugyanabba az osztályba.

A rendezvényt felügyelő tornatanár zavarta meg a társalgást.

– Ti meg mi a fenét csináltok? – röffent rá a muzsikusokra. – Abban állapodtunk meg, óránként tartotok tíz perc szünetet. Lassan húsz perce áll a tánc.

Géza a fejéhez kapott.

– Bocsánat, tanár úr! Kis technikai problémánk akadt. Már elhárítottuk, és kezdünk. – Az erősítőkhöz lépett, be akarta kapcsolni, aztán eszébe jutott, kikapcsolni is elfelejtették. Mikire nézett.

– Beszállsz?

A fiú tiltakozásképpen roppant gyorsan és hevesen rázta a fejét. Megszorította Gréti kezét, és határozott léptekkel indult a lépcső felé. Colos feltartott tenyérrel késleltette a távozást.

– Várj még egy pillanatig! – A farzsebében kotorászott. – Itt a névjegyem. Ha meggondoltad a dolgot, hívj fel… – tétova mozdulattal nyújtotta a kis kártyát előbb Miki felé, aztán félfordulattal Grétire nézett. – Azt hiszem, jobb lesz, ha te hívsz fel. Ha képes vagy hatni rá, beszéld meg vele a próbálkozást.

– * –

GRÉTI

12 évvel a találkozás előtt

Miki a színpadról lelépve egyik kezével megsimította a lány arcát, és ujjai ott maradtak az álla tájékán. Könnyű puszit lehelt a másik arcára.

– Köszönöd? Értem. Szívesen! – Ő is végigsimította a fiú arcát, aztán magára hagyta.

Miklós a sötét utcán baktatott hazafelé, cipője alatt ropogott a délután hullott hó. Éjszakára kemény fagy telepedett a városra, ez messzire került a tudatától, mert a hidegtől függetlenül volt min gondolkodnia. Egyre csak a gitáros szavai jártak a fejében. – Hasznára válhat. – Ezt mondta a pszichiáter is, amikor rábeszélte a hangszervásárlásra a szüleit.

– * –

Március lett, a tél eltakarodott, a hó elolvadt, a belőle keletkezett sár is felszáradt. A legkorábban virágot bontó fákat már körülzsongták a darazsak, és a nappalok is egyenrangúak lettek az éjszakával, készültek a hatalomátvételre.

Miki az anyját várta a patika előtt, a téren. A padon üldögélt, arcát a napnak fordította, élvezte a jó időt. Körülötte gyerekek hancúroztak, biciklijüket ugratták a járdaszegélyen. Az úttesten, a lámpák előtt letekert ablakkal álldogáltak a személyautók, a házak között néhányan a kocsijukat rendezgették, habot spricceltek a szélvédőre, fényszóróra, suvickolták az üvegről a tél végének sarát.

– Szia! – köszönt rá a háta mögül Gréta.

Miklós magasba emelte nyitott tenyerét.

– Hat hete annak, hogy elbűvölted a zenészeket a játékoddal. Gondolkodtál az ajánlatukon?

A fiú felhúzta vállait, és úgy maradt pár másodpercre.

– Szóval gőzöd sincs arról, mitévő légy.

A legközelebbi közlekedési lámpa zöldre váltott. Az autók motorjai felbúgtak, egy türelmetlen motorkerékpáros repülőgép hajtóművet megszégyenítő dübörgéssel cikázott át a két sáv között a buszoktól és kisebb járművektől épp csak félarasznyi távolságot tartva.

Miki a mutatóujját a homlokához tartotta, és tekert rajta kettőt, hármat.

– Ahogy mondod – helyeselt a lány. – Idióta. – Nem bámulta tovább az úttestet, a srác szemét kereste.

– Szerintük hasznodra lesz, ha kipróbálod magadat a színpadon.

A fiú a szája felé bökött.

– Na, és! – reagált Gréti. – Nem beszélned kell, hanem gitároznod.

Miki szeméből bizonytalanságot olvasott ki, aztán a fiú egy hirtelen mozdulattal a lány zsebe felé bökött, és két ujját ropogtatta, mintha pénzt számolna.

– Mit akarsz? – értetlenkedett Margit. – Nem értelek.

Miklós tétova mozdulattal a lány ballonkabátjának a zsebéhez nyúlt, és úgy tett, mintha a tartalmában kutatna.

– Van nálam valamid?

A heves bólogatás meggyőzte arról, jó nyomon jár. Végig tapogatta kabátja zsebeit, nem talált semmi érdemlegeset.

Miki ekkor a saját tárcájába nyúlt, és egy gyűrött névjegyet vett elő.

Gréti szája mosolyra húzódott.

– Felfogtam. Én kaptam meg a névjegyet a zenészek telefonszámával. – Ledobta hátizsákját a padra, kutatott benne, aztán diadalmas mozdulattal mutatta fel a kis kártyát. – Megőriztem, itt van. Felhívjam őket?

– * –

– Két hónapja tudjuk, hogy Jocó, a gitárosunk külföldre szerződött, azóta keresünk valakit a helyére. Már azt hittük, sosem hívsz fel – fogadták őket a próbán.

– Nehéz a döntés – felelte Gréti.

– Majd mi segítünk. Colos szerint fantasztikus tehetség a haverod.

– Szerintem is az – tette hozzá Margit.

– Az majd kiderül – morgott a főnöknek látszó zenész. – Mondd csak! Miért nem hagyod szóhoz jutni, miért válaszolsz helyette minden kérdésre?

– Autista – bökte ki a lány. – Hetente egy vagy két szót tud kinyögni, az is nehezére esik.

Meglepve néztek rájuk.

– Autista? Hogy a fenében fogunk vele kommunikálni? Mindig itt leszel vele?

Kivételesen Margit tárta szét a kezét, mintha elakadna a szava, aztán magára talált.

– Ezen még nem gondolkodtam. A tapasztalatom az, ha közlendője van, kiválóan megérteti majd veletek magát. Ő mindent megért, csak a szavakkal van bajban… ellenben remekül bánik a hangszerrel.

– Remekül?

Összenéztek a fiúk.

– Nem bánom – adta be a derekát a főnök. – Egy próbát megér.

Miki akkurátus mozdulatokkal kicsomagolta a dobozgitárt, aztán kutató tekintettel nézett körül.

– Hagyd a fenébe azt a dobozost – ajánlotta neki hanyagul az orgonista. – Használd Jocó Gibsonját! – A külföldre készülő gitáros készségesen nyújtotta hangszerét. Miklós kis bólintással átvette, és tovább keresgélt.

– Széket keres – világosította fel a többieket Gréti.

– Széket!? – kiáltott fel a főnök. – Ülve akar játszani?

Miki és Margit szinte egyszerre bólintottak igent.

– Jézus! – mordult fel az egyik road, és elővarázsolt a hangládák mögül egy keménytámlás széket.

Miki lezöttyent az ülőkére, ölébe vette a gitárt, és halkan ellenőrizte a hangolást.

– Ilyen a világon sincs! – motyogtak néhányan a foguk között.

A zenekarvezető megelégelte a huzavonát, és tenyerével a basszusgitár fogólapjára csapott. A négy húr disszonáns brummogása csendet varázsolt.

– Blues séma, É Dúr! Oké? Csinálj valami bevezetőt, aztán mi is beszállunk.

Mindenki bólintott vagy helyeslően morgott.

Miklós a legfelső két húrt egyszerre pendítve egy egész ütemnyi bevezetőt produkált, aztán a hozzá csatlakozó zenészekkel belevágott a muzsikába. Megint behunyta szemét, mert elbűvölte az erősítőből felcsendülő érces hangzás. Eddig csak egyszer produkált ilyet, amikor azt hitte, hogy az üres teremben, egyedül zenélhet a függöny mögött. Most kirekesztett a tudatából mindent, és a tizenkettedik ütem végén felemelt kézzel vezényelt pillanatnyi csendet a bandának. A zenekar nem véletlenül állt az ország egyik legjobb rock bandájának hírében, mindenki megértette a jelzést.

A pillanatnyi csendben Miklós előrehajolt, magához húzta a mikrofont, és megint legyűrte a némasági parancsot. Nem küzdött. Nem is tudatosult benne, hogy énekel.

Érzéssel, remekül hangsúlyozva előadta a Sólyomdalt. A második versszak után ismét rögtönzött, úgy, ahogy azt otthon szokta, vagy, ahogy egyszer már a színpadon is megcsinálta. Bravúrosan, mégis könnyedén játszott, varázsló módjára pengette, húzta a húrokat, a hangmagasság kedve szerint a legváratlanabb pillanatokban siklott fel vagy le akár egy egész hangot is anélkül, hogy a nikkelfogantyút rángatná.

– A fiú maga az ördög – dünnyögte az egyik technikus.

A gitárbetét után annak rendje és módja szerint következett az utolsó versszak, a végén megint jött a refrén, aztán Miki megint felugrott a székről, és furcsa testtartásában fergeteges befejezést kanyarított a számhoz.

– A kurva életbe! – hüledezett az orgonista, a többiek elismerően morogtak.

– Felőlem akár fejen állva is gitározhatsz – rikkantott a főnök. – Kellesz a bandába.

– * –

Szótlanul bandukoltak Grétiék lakása felé a nyiladozó lombok alatt. Az utcai lámpákat még nem takarták levelek, a gyér ágak inkább csak jelezték, lassan visszavonhatatlanul megérkezik a tavasz, aztán a nyár. A barack- és meggyfák környékén virágok édes illata bódította az alattuk elhaladókat.

Kivételesen a lány is hallgatagon sétált a fiú mellett, mert nem értett semmit, és nem tudta, mihez kezdjen magával és az egész helyzettel. Meg akarta beszélni az est történéseit Mikivel, de a homályba burkolózó járdát erre alkalmatlannak találta.

– Gyere! – A kapujuk előtt megragadta Miklós könyökét, és a bejárat felé fordította a fiút. – Anyuék a nagyival együtt elutaztak, bent nyugodtan beszélgethetünk. – Kitárta a kaput. – Szerintem van miről tárgyalnunk.

A lakásba érve ledobták kabátjukat, lehúzták cipőjüket, és bevonultak a szobába. Nem a nappaliba, a tévé elé, hanem Gréti kuckójába.

Miki a balkezével, a szokásos köszönetet jelentő mozdulattal végigsimította a lány arcát, aztán könnyű puszit adott a másik arcára.

– Mit köszönsz, Miki? – Gréti tágra nyitott szemmel várt a válaszra.

A fiú krákogott kettőt, szólni akart, de nem sikerült. Inkább toppantott, kihúzta magát, és maga mellé mutatott.

– Köszönöd, hogy melletted állok?

Miki bólintott.

– Szívesen segítek, tudod…

Semmibe tűnt a lány korábbi magabiztossága. Mondani akart még valamit, és mintha sorsközösséget vállalna barátjával, nem jöttek ajkára a szavak.

– Féltelek – bökte ki végül.

Miklós kérdően felhúzta a vállát.

– Mitől? Attól, hogy a sikerrel együtt te is celebbé válsz, mint azok, akik hirtelen kapják a népszerűséget.

Miki megint krákogott, aztán nagyot lélegzett, és megint szólásra nyitotta a száját. Nem jött ki hang a torkán.

Gréti részvéttel telten megölelte.

– Beszélnél, ha lemenne a gombóc a torkodból?

A fiú bólintott.

– A színpadon csodálatosan énekeltél. Ott miért ment?

Ismét mély sóhajok szakadtak fel Miklós torkából, arcán erőlködés látszott.

– Az más volt – nyögte ki végül.

Margit arcán szélesre terült a mosoly.

– Látod, megy ez. Egyszerre három szót is kimondtál.

Miki megint kitátotta a száját, aztán a gyötrelem jelei nélkül szólalt meg.

– Sosem leszek celeb! Az ilyen szellemi prostik rengeteget beszélnek, én pedig nem a szavak embere vagyok.

Gréti döbbenten, és egyben örömmel a szemeiben nézett rá.

– Két teljes mondat! És egészen könnyedén beszélsz!

Valóban könnyedén jött a folytatás.

– Veled. Valahogy megszabadítottál a kíntól, és melletted meg tudok szólalni. Csodálatos érzés. Talán azért beszélhetek folyékonyan, hogy elmondhassam, szeretlek.

Újra rájuk telepedett a némaság, de ez most más volt, mint az eddigi hallgatás. Tekintetük egymáséba fúródott, a mélységben a hallgatag múlt és az ismeretlen jövő szólt hozzájuk szavak nélkül.

– Tucatnyi év alatt nem beszéltél ennyit, mint most két perc alatt.

– Pedig ezt már régóta el akartam neked mondani.

Szorosan és forrón megölelték egymást.

– Most már éppen ideje. Én is szeretlek.

Gréti a villanykapcsolóhoz lépett, és lekapcsolta a fényt.

– Gyere, szeressük egymást!

– * –

A METRÓ

12 évvel a találkozás előtt

Miklós a buszmegállóban állt, a gyorsjáratra várt, próbára igyekezett.

Késett a jármű, sokan tipródtak a járdaszigeten. Néhányan az órájukat nézték, a fiatalabbak a telefonjukon lapozgatták a világ híreit.

Miki mellett egy öregember tülekedett helyet kérve magának. A fiú a gitárját féltve oldalt lépett, és ránézett a vénségre, aki miatt az eddigieknél is szűkösebb lett a hely a megállóban.

Az öregen divatjamúlt orkán kabát lötyögött, mintha közelgő eső ellen öltözködött volna fel. Mégsem ez volt a legszembetűnőbb a külsejében. Ráncoktól barázdált arca, varkocsba font ősz haja megszólalásig hasonlóvá tette őt az égig érő fán megismert öreg sámánhoz.

– Látom rajtad, felismertél – szólította meg az öreg.

Miklós a néhány héttel korábbi, emlékezetes zenekari próba és az azt követő szerelmes este óta bármikor könnyedén szóra nyitotta a száját Gréti mellett, de csakis, amikor magukban voltak. Azóta, mások előtt ugyanúgy hallgatott, mint ahogy addig általában tette. Most mégis megköszörülte torkát, és gond nélkül válaszolt.

– Üdvözöllek, füstmester.

– Nem csodálkozol, hogy itt találkozol velem?

Miki a fejét csóválta.

– Már csodálkozás nélkül fogadom a furcsaságokat.

– Az élet rendje az, hogy csak ritkán lássunk valamit különlegesnek.

Busz érkezett, Miki a másikra várt. Mind a ketten hátrébb léptek, utat adtak a leszállóknak.

– Előre figyelmeztettelek, rájössz a dolgodra, amikor annak elérkezik az ideje – folytatta a beszélgetést az öreg.

A fiú érdeklődve nézett rá.

– Ne haragudj! Megint nem értelek. Még mindig nem tudom, mi volt a dolgom, és nem jöttem rá semmire.

A sámán karcos hangon felnevetett.

– Mégis elvégezted a feladatodat.

– Még mindig nem értem.

– Ne törődj vele! Rövidesen minden világos lesz – mondta, és váratlanul búcsút intett, aztán eltűnt a tömegben.

Miklós elképedve szállt fel az éppen beérkező buszra.

A metrómegállóban megpillantotta a faliórát, és megállapította, hogy kiadós késésben van. Futásnak eredt, el kellett érnie a beérkező szerelvényt. A lendület vitte, és már késő volt, amikor a peronügyeletes a megafonon keresztül ráripakodott. A szomszédos vágányról erős gyorsítással húztak ki egy üres szerelvényt.

– * –

A SÁMÁN

12 évvel a találkozás előtt

A sámán a tűz mellett guggolt, annak a füstjét élesztgette.

– Köszöntelek, füstmester! Megint hívtál?

– Ahogy vesszük.

– Talányos vagy.

– …Hm… talányos? Ilyen a természetem.

– Azt hiszem, halálra gázolt a metró.

– Jól hiszed.

– Akkor mit keresek itt? Az égig érő fa a holtak birodalma?

– …Hm… – Holtak birodalma? Nem, az nem itt van.

– Akkor mi a dolgom van errefelé?

– Most már közénk tartozol. Elvégezted a feladatot, amit csak te tehettél meg, és ez közénk tartozóvá tett.

– Közétek tartozom?

– Igen. Ha akarod, velem együtt megláthatod a jövőt.

– Csakhogy én nem a jövőt akarom látni, hanem Gréti ágyában akarok heverészni.

A sámán megcsóválta a fejét.

– Erről tégy le! Itt más élvezetek és más feladatok várnak rád.

– Miről beszélsz? Éppen te mondtad, hogy odalent dolgom van.

– Nemrég azt is mondtam, hogy elvégezted a feladatodat.

– Ennyi volt az egész? Nem emlékszem olyasmire, amit feladatnak mondhatnék. Szinte semmi érdemlegest nem csináltam.

– Neeeem? Nos, ide nézz! Megmutatom a jövőt.

Pár falevelet meg fűszálat dobott a parázsra, a lángok fellobbantak.

– Arról beszéltél, a személyes jövőt nem nézhetjük meg.

– Arról beszéltem, nem könnyű megnézni, és ez igaz. A te jövőd már el van intézve, azt nem mutatom meg. Helyette azt láthatod, amit létrehoztál.

– Mi a fenét hoztam létre? Mostanában főképp gitároztam.

– Gitároztál, az szórakoztatott. Mást is adtál az embereknek. Nézd!

A füstből kibontakozott a kép. A saját temetését látta, a szüleit az első sorban, mellettük Grétit. Könnyes arcán őszinte bánat látszott.

– Mondhatom, igazán szép ajándékot hagytam rájuk.

– Azt hiszed, ennyi az egész? Hát figyelj!

Lebbent a füst, Gréti szobáját látták, a lány a szüleivel vitatkozott.

– Nem érdekel a véleményetek!

– Még csak most érettségiztél, és egyetemre készülsz. Apa nélküli gyereket akarsz megszülni?

– Mindenkinek van apja! Az én gyerekemnek is van, csak már meghalt. Éppen ezért fogom megszülni!

A sámán eltakarta előle a képet, és előre nyújtott mutatóujjával megbökte Miklós mellét.

– Érted már mit vártunk tőled?

– Ezt a gyereket? Az én gyerekemet?

– Ő állítja majd át a váltót, amikor tévútra menne az emberiség.

– Az én gyerekem?

– Grétié és a tiéd. Fájdalmára innentől nélküled neveli, mert te már sámán vagy, nem segíthetsz a nevelésében.

– Szomorú vagyok.

A füstmester szánakozva nézett rá.

– Elhiszem, de ne szomorkodj! Mostantól más a dolgod. Eddig sem volt elhanyagolható, amit csináltál, mostantól is fontos vagy. Csakhogy már ide tartozol, velünk fogsz élni, innen óvod a jövőt.

– Nem örülök.

– Az eredmények adnak majd örömet, mégis csinálhatok neked kedvet a munkához.

– Grétit akarom és a fiamat.

Az öreg legyintett.

– Nézz fel!

A Jurta kupolája átlátszóvá vált, és láthatóvá lett az égig érő fa folytatása meg a csúcsa.

– A fa tényleg az égig ér, de nem végtelen. Nézz a csúcs fölé!

A lombokon túl nagy fényesség világlott, a ragyogás mellet, színekre bomlott az egységes sugárzás. Addig úgy tudta, három alapszín van, most meglepődött azon, hogy ennél többet, nyolcat lát. Az eddig ismerteket, a kéket, sárgát és pirosat, mellettük virult ki a többi öt, a bon, a rek, a géd, a hamad és a tand.

– Tetszik?

– Csodálatos – ámulva nézte a jelenséget.

– Az. Mostantól mindent láthatsz te is. A színeknél is többet, de dolgod is sokkal több lesz.

A fényen túl, mintha kitágult volna a mindenség, és a sötétségben láthatóvá lett sok egyéb is.

– Egy ideig gyakornok leszel mellettem.

– Egy ideig? És utána?

– Oda kerülsz a többiek mellé. Nézd meg őket!

Miki megint felnézett, a fényárban meglátta az ezüstös, aranyos ruhába öltözött többieket, nőket és férfiakat. Csendben, szárnyukat suhogtatva röpködtek a fényárban.

– * –

RÉKA

8 ével a találkozás előtt

Réka egyfolytában nyaggatta a szüleit. Lovat ugyan nem vehettek neki, azt megtehették, hogy ismét elrepültek vele a falu túlsó végére, a bemutató helyszínére. A kislány bekönyörögte magát a törpelovak közé, és az egész úton markában szorongatott csetekgyökeret Prüszi elé kínálta A lovacska nevéhez híven tüsszentett, aztán jóízűen elropogtatta a zöldséget. A lovászmester felültette a kislányt a nyeregbe, megvárta, míg lábát beilleszti a kengyelbe, aztán a szülők jóváhagyó bólintása mellett, a legutóbbinál kissé nagyobb pályán vezette körbe az állatot. Réka repesett a boldogságtól.

Negyedórányit ült a nyeregben, utána most is kipirultan nyargalt szüleihez.

– Anyúú! Apúúú – kiáltozta. – Jöjjünk el ide máskor is!

– Kislányom! A lovászok csak két hétre jöttek, a bemutató idejére.

A kijelentés után lefagyott a mosoly a gyermek arcáról.

– Hová mennek? – kérdezte a lovászt. – Miért nem maradnak itt?

A mesternek megesett a szíve Rékán.

– Ezt a helyet csak béreltük a falukapitányságtól, de a közelben van a telepünk, ott mindig megtalálhattok.

– Tényleg? – csillant meg Réka szeme. – Hol laknak a lovacskák?

– Koronghajóval alig húsz perc az út odáig. Bokrospuszta az állandó helyünk.

A kislány arca megint borúsra változott.

– Az nagyon messze van. Oda engem nem engednek el egyedül.

– Ugyan, Réka! – vigasztalta az anyja. – A szomszéd tanyán túlra soha sem engedtünk még el, és ide sem egyedül jöttél.

– Akkor, most már nem láthatom többé Prüszit? – Már-már sírásnak hangzott a kérdés.

A főlovász nem szólt, a felnőttek reakciójára várt.

Emese Keve arcát fürkészte, mind a ketten tanácstalanul nézegették egymást. Keve szólalt meg.

– Erről szó sincs. – Oda is elmehetünk néha. A korong akármikor elvisz minket a lovastanyára.

– Járnak oda messzebbről is – mondta bátortalanul a lovászmester. – A kislányuk az anyaisten áldását hordozza magában, kár lenne megtagadni tőle a lovaglást.

Réka megint toppantott apró lábával.

– Ugye, anyu! Hallod?

A két szülőben lassan öltött formát a lovastanya vezetőjének sugallata.

– Voltaképp – kezdte Keve – talán igaza van. Vállalnak ott oktatást?

– Hogyne – válaszolt gyorsan a lovász. – Réka a legjobb pillanatban csodálkozott rá a lovaglás gyönyörűségére. Vétek lenne, ha kihagynák a lehetőséget.

– Amíg nem válik bizonyossá, hogy tényleg érdemes a kislányt oktatni, adnak neki kölcsönbe szerelést?

A lovász elnevette magát.

– Az ő korában a felszerelés gondja jelentéktelen. Kobakot adunk, a ruha meg bármi lehet. A lényeg az, hogy ne legyenek rajta fodrok és bodrok. A nadrág a legjobb, meg az egyszerű felsőrész.

A következő hét elejétől kezdték az oktatást. Vagy Keve, vagy Emese elrepült vele a közeli lovastanyára. Néha mind a ketten elkísérték.

– * –

A GITÁROS

12 évvel a találkozás előtt

Turdafia Kende, a vén sámán maréknyi falevelet szórt a tűzre. A jurtában felszálló füsttől, csodák csodájára, semmivel sem lett rosszabb a levegő.

Miki érzése szerint a vállát a szokásostól eltérően húzta a hevederen csüngő gitár. Az elektromos csatlakozó hüvelye a baleset következtében kiszakadt helyéről, és nyomta a bordáját. Ezen túltette magát, és a telefonját vette elő. Grétinek tudnia kell arról, hogy a metró… – Megakadt. Magában is nehezére esett a gondolat, többé nem megy haza, mert végzett vele a szerelvény. Ezt közölhetné Grétivel.

– Tedd el, fiam! Itt nem működik! – szólt rá a varázsló.

– Persze – felelte Miki. – Agyában zavartan sorjáztak a tények. Az égig érő fán minden más, ezt már tapasztalta. Mostani viselkedését hozzáigazítani az új helyzethez, időt igényelt.

Elrakta a telót, és begyakorlott mozdulattal megigazította a vállán a gitár szíját.

– Add ide! – nyújtotta kezét az öreg.

Miki lehámozta a tokot a hátáról, kivette belőle a hangszert. Fel akarta mérni, mekkora kár keletkezett benne, amikor halálra gázolta a metró.

A sámán követelően nyújtotta felé a kezét.

– Drága hangszer – mondta bánatosan Miki, és átadta kedvencét.

– Látom! Valódi Gibson Les Paul Standard. Kár az oldalán húzódó repedésért, meg ezért – bökött a vezeték végén fityegő aljzatra.

Végigsimított a repedt káván, félhangosan mormogott pár szót, és visszaadta a fiúnak a gitárt. – Most már játszhatsz rajta!

Miki elképedve vette át a hangszert. A baleset során elszenvedett repedésnek eltűnt a nyoma, a Jack dugó karikája a helyén csillogott. Megmarkolta a hangszer nyakát, ujjaival akkordokat keresett rajta.

A tűzzel foglalatoskodó vénség szinte csak magának, de mégis hangosan dudorászott.

– Ezt ismered? – kérdezte a dünnyögést megszakítva, és dalra fakadt. – An old cowboy went riding out one dark and windy day.

– A cowboy balladát? Minden gitáros ezt pöcögteti először, amikor a húrokat kaparássza. Csak utána próbálják ki a mennyországba vezető lépcsőről írt Zeppelin nótát.

– Ez nem a mennyország, azt már tudod.

– Már akkor megtanítottátok nekem, amikor a szarvas hátán először iderepítettél, öregapám! – emlékezett vissza Miki a régi délelőttre, első látogatásának perceire, amikor a csodaszarvas felhozta az égig érő fára.

– Vendégségben jártál itt, azóta végleg ideköltöztél.

A fiú lehajtotta fejét, a szomorúság teljesen elborította. Az öreg kevéssel korábban árulta el, ne vágyakozzon vissza régi, egyetlen életébe, mert az véget ért, amikor futtában, hülye módon a metró elé lépett.

A sámán tovább énekelt.

– Upon a ridge he rested as he went along his way

A sor végén megint abbahagyta a dalolást, és a fiú felé fordult.

– Tudod, miről szól a szöveg?

– Hogyne tudnám! Anyámék imádják Johnny Casht, sokat hallgatták a felvételt. Kíváncsiságból lefordítottam magamnak.

– Aha! – kapta fel a fejét a varázsló. – A feketeinges muzsikus! Régebbi ám a nóta, ő csupán feldolgozta. A tartalmát adó történet még öregebb.

– Azt a mítoszt is hallottam már – csillant fel Miki szeme. – A vers az égen vágtató szellemlovasokat emlegeti, a régi magyar legenda pedig Atilla király haláláról regél. A serege maradékával menekülő Csaba királyfi vágtat az égen, lovaik patája szikrázik a Tejút csillagai között.

– Megtanultad a leckét – ismerte el Turdafia Kende.

– Óvodás koromban hallottam a nagyitól.

A sámán nehézkes mozdulattal lehajolt a jurta közepén parázsló tűzhöz, fújkálta. A zsarátnok felizzott, néhol apró lángocskák bújtak elő a rövid ágak közé ejtett száraz levelek és moha foltjaiból.

– A történet az említett mondánál is régebbi, háromezer évvel ezelőtt hallottam először. A Nílus partján, a tábortűz körül üldögélő pásztorok beszélték. A Szent Láda őreiről adtak hírt.

– Az bizony izgalmas legenda – bólogatott Miki. – Láttam filmeket a Frigyláda kincseiről meg a hordozók haláláról. Érdekesek ezek a mesék.

– Ne gondolj rájuk úgy, mint légből kapott történetre! – ellenkezett az öreg. – A regéknek igazság az alapja. A versek időnként változnak, a magja mindegyiknek valamely megtörtént eset. Johnny Cash dala az ördögi bivalycsordával viaskodó cowboyokról szól. Én arrafelé tévedve, kétszáz éve hallottam egy indián törzsfőnök változatát, ő a sokmillió legyilkolt rézbőrűt dicsőítette. Szerinte a Tejút csillagai a beözönlő fehérek elől menekülő bennszülöttek.

– Értelek, öregapám – egyezett bele a magyarázatba Miki. – Azt azonban nem értem, miért foglalkozunk ezzel?

– Mert dolgod van a mondával.

A fiú értetlenül nézett rá.

– Nekem? Elénekeljem valahol?

A sámán felnevetett.

– Nem, barátocskám. Hallhattad az előbb, a legtöbb legendának valóság az alapja, de van közöttük egy, amelyiknek semmi köze a tényekhez, és ez baj. A háttér nélküli monda megingatja a rendet, kitéríti támasztékából a Föld tengelyét, és ettől összeomolhat minden.

Miki arcáról sütött a hitetlenség.

– Látom, kételkedsz.

– Ööö… nem szoktam tiszteletlenkedni, de… – dadogott a fiú.

– Semmi baj, fiam – válaszolt engedékenyen az öreg. – Nem haragszom. A feladatot ettől függetlenül muszáj elvégezned.

Miki nem nyugodott meg a kirótt munka említésétől, bár nem a várható fáradság zavarta. Még mindig azon járt az esze, hogyha a halál nem jelentett azonnali megsemmisülést, miért ne kerülhetne vissza az életbe, Grétihez meg a későbbiekben megszülető fiához. Kár, hogy hiába vitázna, innen aligha talál visszautat.

– Mi a teendőm? Füstmester? – kérdezte megadóan.

– Ez a beszéd! – Az öreg megveregette a vállát. – Nehéz megemészteni a megváltoztathatatlant. Vonakodsz ugyan elfogadni a történteket, de bátorságodról vall, ha igyekszel feldolgozni a tényeket.

Turdafia Kende megint előregörnyedt, és fújkálásával segítette a pislákoló tűz lángocskáit.

– Őriznem kell a parazsat – magyarázta. – Ha kihunyna, abból is baj lenne.

Nyögdécselt, könyökére támaszkodva feltornázta magát guggolásából.

– Van baj elég, így is – folytatta. – Megrendült a biztonság, a Föld készül kifordulni sarkaiból, egymást érik a járványok, földrengések. Vulkánok ontják magukból a lávát, a kénkő bűzét, ez mind figyelmeztetés. Az égiek jóindulatúan óvnak minket, és gondot viselnének ránk a továbbiakban is, de most bosszússá lettek. Erre utalnak az intő jelek. A kisebb-nagyobb háborúk lassan összeérnek, gyűrűbe fogják a világot. Amikor a minden eddiginél szörnyűbb lángok felcsapnak, ártatlanok milliói, milliárdjai halhatnak meg, és a tűz elemésztheti az összes embert. Ez a fenyegetés elfogadhatatlan.

– Míg éltem, tehetetlenül szemléltem az ilyen bajokat. Pont most, innen, mit tehetnék? – vitatkozott Miki.

Az öreg derekára tett kézzel egyengette fájó hátát, és nagyot nyögött.

– Már nem odalent élsz. Amit a Földön tehettél, elvégezted. Azért kerültél ide, az égig érő fára, mert itt, a föld és a menny között félúton még sokszor segíthetsz megtartani a helyén az örök forgás tengelyét. Most a jelekből a megrendült egyensúly látszik. Ha mi, vének jól érzékeljük a baj okát, akkor még elháríthatjuk a katasztrófát.

Mikiben felébredt a tudásvágy, és izgatni kezdte a feladat, amely a világ megmentéséhez viheti közelebb a sámánok gyülekezetét. Belopózott a lelkébe a büszkeség. Nem mindennap kérnek meg valakit arra, hogy mentse meg a világot.

– Mi lesz a dolgom? Öregapám?

A sámán bólintott.

– Az előbb hallhattad, bajt hozhat ránk, ha egy mélyen gyökerező legendának nincs valós alapja. A következő a dolgod. Visszamész a múltba, és alapot teremtesz egy régi, ezerévesnél régebbi mondához.

– Vissza az időben? – hüledezett a fiú.

– Az előbb a magasba néztél, és láttad, itt minden más, mint amit odalent megszoktál. A Felettünk Lévő meghatározhatja a tér struktúráját, teremthet vagy lerombolhat dimenziókat. Biztonsággal mozoghatsz idefenn, a fa látszólag vékony ágain, soha nem zuhansz alá, mert itt a tér mindig tágul előtted, nem a semmibe lépsz, amikor az ágak között botladozol. A Mennyek Ura akár az időt is igába hajthatja. Ha vissza kell utaznod ezerötszáz évet, akadály nélkül képes leszel rá. Én indítalak útnak, a szándék és a parancs onnan ered – mutatott a feje fölé. – Egyszerű végrehajtó vagyok.

– Olyan emberek életébe avatkozzak be, akik hozzám hasonlóan halottak, csak éppen nálam sokkal régebben távoztak az élők közül, és talán már a csontjaik is elporladtak?

– Az időt eddig egy irányban haladó gépkocsiként képzelted. Az óra ketyegett, és a mutatók mindig előre haladtak. Csakhogy a természet törvényeinek megalkotója, ha úgy határoz, hátramenetbe kapcsolhatja a sebességváltót. Az ő megbízását teljesítve beülhetsz a hátramenetben közlekedő kocsiba. A múltban járva pedig valóban régen élt emberekkel találkozhatsz, de hasonlóságot ezúttal hiába keresnél magatok között. Bár kezdő vagy idefenn, te már közénk tartozol. Akikhez küldelek, azok nem tartoznak a világ dolgainak rendezgetői közé, ők nem jöhetnek ide.

– Miképpen értsek velük szót? A nyelvük, amelyet használnak évszázadok óta halott vagy teljesen átalakult – ellenkezett tovább Miki.

– Ebben tévedsz. Te és megszülető gyermeked az ő nyelvüket beszélitek. Igaz, azóta valóban változott valamennyit, attól még ugyanaz.

– Nekiláthatok a nyelvtanulásnak! – morgott bosszúsan a fiú.

Az öreg nevetett.

– Az előbb már tisztáztuk, a mi világunk másképp működik. Már a fejedben van a nyelvismeret.

– Ez lehetséges? – értetlenkedett Miki.

– Ugyan! Itt visszájára fordítjuk az időt. A nyelvismeret elsajátítása lényegtelen apróság.

Köpenye zsebébe nyúlt, és furcsa, rá egyáltalán nem jellemző eszközt vett elő. Első pillantásra úgy nézett ki, akár egy garázsajtó nyitója vagy egy televízió távszabályzója. Miki döbbenten nézte a helyhez nem illő kütyüt.

– Őrizd meg! – nyomta a kezébe az öreg a fekete dobozkát.

A fiú nézegette a különös szimbólumokkal díszített gombokat. Kereste a ki-bekapcsoló pirosat vagy zöldet, a csatornákat sorba rendező számokat nullától kilencig, csak ábrákat talált a gombokon. A beszédes rajzocskák azonban útbaigazították a távirányítóról elérhető szolgáltatásokról. Minden apró szimbólum jelentését felfogta.

– * –

AZ ELVESZETT HAZA

12 évvel a találkozás előtt

A huszonegyedik század elejének békés világához szokott embereként döbbenten nézte az öldöklést. A moziban, korábban látott filmek alaposan eltértek ennek a középkori háborúnak a képeitől.

– Borzalmas! – motyogta, majd némán folytatta elmélkedését. – A mindkét oldalon küzdő harcosokat, hozzá hasonlóan anyák és apák nevelték. A mostanra férfivá érő, öldöklő katonák is kisfiúként éltek évekig. Közülük most sokan ugyancsak asszonyt ölelnek, gyereket nemzenek. Ha élve maradnak, idővel kikísérik szüleiket a temetőbe, de most megvadultan, karddal, lándzsával mindenféle gyilkoló szerszámmal ölik egymást. Szembenálló testvéreiket pusztítják, eszükbe sem jutnak az édesapjukat hazaváró gyerekek. A mezőn a lovak halottakon taposnak, a nyeregben ülők nem néznek a földre, nem foglalkoznak az otthon, árván maradt kisdeddel vagy a magára maradt édesanyával. Dühösen tiporják sárba a sérülteket, akik hozzájuk hasonlóan sírig tartó hűséget esküdtek párjuknak.

Miki, ha tehetné, legszívesebben közéjük vetné magát, megállítaná őket, elmagyarázná, hogy vitát vagy viszályt így nem tisztázhatnak. Így csak az árvák és özvegyek számát szaporíthatják, a nézeteltéréseik megmaradnak. Aztán az ugrott be, figyelmeztetnie kellene Grétit. Honnan ismerhetné a rettenetnek ezt a fokát, hiszen a földön, élete tizennyolc éve alatt, nem tapasztalt háborút. A hírekre alig vagy sehogy sem figyelve csakis a békét ismerhette meg, de a valóság túlnyúlik a horizonton. A béke már hosszúra nyúlt, megöregedett, haldoklott. Óvni kellene a méhében magzatot hordó, lassan anyává érő lányt, aki legnagyobb sajnálatára egyedül neveli majd gyermeküket. Figyelmeztetni kellene, hogyha felismeri a szörnyűségekhez vezető út jeleit, meneküljön! A kérdés az, hová? Amikor a katonák vérét a huszonegyedik század gépeinek segítségével folyatják el a mezőn vagy az utcák aszfaltján, nincs menekvés. Gondosan kerülte a gondolatot, a legszörnyűbb rémálmot, mi történik, ha a glóbuszra beköszönt a nukleáris tél, és a nap évekre szólóan felhők mögé rejtőzik.

Gondjai közt tipródva szemlélte a lassan hátrább húzódó ütközetet. A közelben, egy facsoport peremén néhány zokogó lány és asszony verődött össze, őket nem bántotta senki. Erről jutott az eszébe, hogy a középkor talán mégsem volt annyira sötét, mint ahogy az iskolában arról tanult.

– Istenanya! Miért engeded az öldöklést? – tört ki hangos átokban az egyik nő.

– Ne káromold az Istent! – szólt rá egy fegyverfogásra már alkalmatlan vénember.

– Ha Atilla, a Nagykirály, nem halt volna szörnyet lakodalma éjszakáján, nem engedné fiainak ezt a vérengzést – panaszkodott egy másik nő.

Nyolc év körüli gyermek érkezett futva, és átölelte egyiküket.

– Anyám! Csaba királyfi megsebesült! Halálán van! – nyöszörgött.