részlet

Sorozatszerkesztő

Vargyas Zoltán

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Albert Camus: Essais

Bibliothèque de la Pléiade, 1965, Paris

Fordította és a végjegyzeteket írta

Vargyas Zoltán

Copyright © Editions Gallimard, Paris, 1942

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2024, 2025

Hungarian translation © Vargyas Zoltán, 1990, 2022, 2025

Minden jog fenntartva

A borítón Gilbert Garcin L’atelier de Sisyphe című képe látható

Borítófotó © Gilbert Garcin

Szerzőfotó © Henri Cartier-Bresson/Magnum Photos

France, Paris, French writer Albert Camus, 1944

Pascal Piának1

Halhatatlan életet óh ne kívánj,

Édes szívem, csak lehetségesre törj!

Pindarosz: 3. püthói óda

ABSZURD GONDOLATMENET

A következő oldalakon egy abszurd életérzésről lesz szó, amely szórványosan már fellelhető századunkban – nem pedig egy abszurd filozófiáról, amely voltaképpen még nincs is. Becsületbeli kötelességem tehát, hogy jelezzem, melyik kortárs szellemnek mit, mennyit köszönhetek. Olyannyira nem szándékozom hallgatni róluk, hogy e tanulmány során végig idézni és tárgyalni fogom őket.

De azt is meg kell jegyeznem, hogy az abszurd, melyet eddig végkövetkeztetésként kezeltek, ebben a tanulmányban kiindulópont lesz. E tekintetben elmondható, hogy tárgyalásmódomban van valami ideiglenes: nem lehet előre megítélni, milyen állásponthoz fog vezetni. Az olvasó itt csak egy szellemi betegség leírását találja a maga tiszta formájában. Egyelőre nem lesz benne sem metafizika, sem hit. Ezek a könyv korlátai, és ez az egyetlen állásfoglalása.

AZ ABSZURD ÉS AZ ÖNGYILKOSSÁG

Csak egyetlen igazán komoly filozófiai kérdés van: az öngyilkosság. Ha meg tudjuk ítélni, hogy érdemes-e leélni az életet, akkor választ is adtunk a filozófia alapkérdésére. Hogy aztán a világ háromdimenziós-e, hogy a szellemnek kilenc vagy tizenkét kategóriája van-e, másodlagos. Az már csak játék; előbb válaszolni kell. S ha igaz, mint Nietzsche állítja, hogy egy filozófusnak példát kell mutatnia, ha megbecsülésre tart igényt, akkor azt is láthatjuk, milyen fontos ez a válasz, ez előzi meg a döntő lépést. A szív számára nyilvánvaló igazságok ezek, de el kell mélyednünk bennük, hogy a szellem számára is megvilágosodjanak.

Miből dönthetem el, hogy melyik kérdés előbbre való? Abból, hogy milyen tettekre indít. Ontológiai érvelésbe még soha senki nem halt bele. Galileinek jelentős tudományos igazság volt a kezében, mégis minden további nélkül megtagadta, amikor veszélybe került az élete. Bizonyos értelemben jól tette. Ez az igazság nem érte meg a máglyát. Teljesen közömbös, hogy a Nap forog-e a Föld körül, vagy fordítva. Huszadrangú kérdés. Viszont sokan halnak meg azért, mert úgy ítélik meg, hogy nem érdemes az életet leélni. Mások paradox módon olyan eszmékért halnak meg, melyek az életük értelmét adják (az úgynevezett létok egyszersmind kitűnő ok a halálra). Úgy ítélem tehát, hogy az élet értelme a legelőbbre való kérdés. Hogyan lehet válaszolni rá? A lényeges kérdéseket – ezeken azokat értem, amelyekbe bele lehet halni, illetve amelyek megsokszorozhatják életkedvünket – csak kétféle gondolkodásmóddal lehet megközelíteni: La Palisse-éval,2 illetve Don Quijotééval. Csakis a földhözragadtság és a költőiség egyensúlya teszi lehetővé, hogy az érzelem tisztánlátással párosuljon. E végtelenül alázatos, mégis végtelenül szenvedélyes kérdésben a klasszikus, tudós dialektikát, érthető módon, olyan szerényebb szellemi attitűdnek kell felváltania, mely egyaránt táplálkozik a józan észből és az együttérzésből.

Az öngyilkosságot eddig mindig mint társadalmi jelenséget tárgyalták. Itt azonban, épp ellenkezőleg, először is az egyéni gondolkodás és az öngyilkosság kapcsolata a kérdés. Az effajta cselekedet a szív csöndjében érlelődik, akárcsak egy műalkotás. Az ember nem is tud róla. Egy este aztán meghúzza a ravaszt, vagy vízbe veti magát. Egy öngyilkos ingatlanügynökről azt mondta valaki, hogy öt évvel korábban elvesztette a lányát, azóta nagyon megváltozott, a dolog megrendítette lelki egyensúlyát. Keresve sem találhatnánk pontosabb kifejezést. Aki elkezd gondolkodni, az kezd megrendülni. A társadalomnak nincs sok köze a kezdethez. A féreg az ember szívében van. Ott kell keresni. Hogyan jut el az ember a rádöbbenéstől, a megvilágosodástól a fényből való menekülésig: ezt a halálos játszmát kell nyomon követni és megérteni.

Az öngyilkosságnak több oka is lehet, s általában nem a legnyilvánvalóbb a leghathatósabb. Az ember ritkán lesz öngyilkos hideg megfontolásból (bár elméletileg ez sem zárható ki). Szinte mindig ellenőrizhetetlen, hogy mi váltja ki a krízist. Az újságok gyakran írnak „szerelmi bánatról” vagy „gyógyíthatatlan betegségről”. Helytálló magyarázatok. De tudni kellene, hogy aznap valamelyik barátja nem beszélt-e közömbösen az illetővel. Az a bűnös. Mert ennyitől is felfakadhat a felgyülemlett harag és keserűség.i

Nehéz tetten érni azt a pillanatot, amikor a szellem a halál mellett dönt, a tettből azonban már könnyebb levonni a benne rejlő következtetéseket. Az öngyilkosság – akárcsak a melodrámában – bizonyos értelemben vallomás. Azt valljuk be, hogy az élet túllépett rajtunk, vagy hogy nem értjük. De hagyjuk az analógiákat, maradjunk a köznapi szavaknál. Az ember mindössze annyit vall be, hogy „nem érdemes”. Élni persze sosem könnyű. Az ember továbbra is végzi a létezés által megkövetelt mozdulatokat, több okból, mindenekelőtt megszokásból. Az élet elvetése azt föltételezi, hogy az ember, ha ösztönösen is, ráébred, hogy ez a megszokás szánalmas, hogy az életnek nincs mélyebb értelme, hogy a mindennapi lótás-futás esztelen, hogy a szenvedés fölösleges.

Mi hát ez a megfoghatatlan érzés, mely megfosztja a szellemet az élethez szükséges álomtól? Ha egy világot jól-rosszul meg lehet magyarázni, akkor az a világ otthonos. De ha a világmindenséget hirtelen megfosztjuk minden illúziótól, minden fénytől, akkor az ember idegennek érzi magát benne. Száműzetése végérvényes: nincsen többé elvesztett hazája, melyre emlékezhetne, nincs ígéret földje, amiben reménykedhetne. Elszakad az életétől, mint mikor a színész kilép a díszletből, s hirtelen rátör az abszurditás érzése. Minden egészséges ember eljátszott már néha magában az öngyilkosság gondolatával, úgyhogy további fejtegetés nélkül is elismerhetjük, hogy ez az érzés és a megsemmisülés vágya közvetlen kapcsolatban áll egymással.

Ez a tanulmány erről a kapcsolatról, az abszurd és az öngyilkosság viszonyáról szól, azt vizsgálja, hogy az öngyilkosság mennyiben megoldás az abszurdra. Elvként mondhatjuk ki, hogy ha valaki nem csal, akkor azt kell tennie, amit igaznak hisz. Tehát a lét abszurditásába vetett hitének kell irányítania viselkedését. Jogosan kérdezhetjük mármost, kertelés és hamis pátosz nélkül, hogy az effajta következtetés vajon megköveteli-e, hogy az ember minél előbb kilépjen a számára érthetetlen helyzetből. Itt természetesen azokról beszélek, akik hajlandók egyezségre jutni önmagukkal.

Ez a fekete-fehéren fölvetett kérdés egyszerre tűnhet egyszerűnek és megoldhatatlannak. De tévedés azt képzelni, hogy egyszerű kérdésekre egyszerű a válasz, hogy evidencia evidenciát feltételez. A priori, megfordítva a kérdést, úgy tűnik, hogy – miként vagy öngyilkos lesz valaki, vagy sem – itt is csak két filozófiai megoldás van: igen vagy nem. Ez túl szép volna. De azokra is tekintettel kell lennünk, akik sosem következtetnek, hanem mindig csak kérdeznek. Most csak kicsit gúnyolódom: a többségről van szó. Azt is látom, hogy akik nemet mondanak, úgy cselekednek, mintha igent gondolnának. Ha elfogadom a nietzschei kritériumot, akkor – így vagy úgy – valójában igent gondolnak. Azok viszont, akik megölik magukat, gyakran meg vannak győződve róla, hogy az életnek van értelme. Ezek az ellentmondások állandóak. Sőt, mindig is azon a ponton voltak a legélesebbek, ahol oly kívánatos volna a logika. Közhelyszámba megy összehasonlítani a filozófiai elméleteket hirdetőik életvitelével. De meg kell mondani, hogy azon gondolkodók közt, akik értelmetlennek tartották az életet – a regényhős Kirillovot, a legenda szülte Peregrinoszt3 és a talányos Jules Lequier-t4 kivéve –, egy sem akadt, aki annyira következetes lett volna, hogy az életet is elvesse magától. Gyakran élcelődnek Schopenhaueren, hogy dúsan terített asztal mellől prédikált az öngyilkosságról. Nincs ebben semmi mulatságos. Nem olyan nagy eset, ha valaki nem veszi komolyan a tragikumot, jóllehet ezzel önmaga felett tör pálcát.

Ha ennyi az ellentmondás, ennyi a homály, azt kell-e hinnünk, hogy nincs is semmiféle kapcsolat az életről alkotott vélemény és az életet eldobó mozdulat között? Óvakodjunk a túlzásoktól. Az ember élethez való ragaszkodásában van valami, ami erősebb a világ minden nyomorúságánál. A test ítélete legalább annyit ér, mint a szellemé, márpedig a test visszahőköl a megsemmisülés előtt. Az élethez csak úgy hozzászokunk, gondolkodni később tanulunk meg. A versenyfutásban, mely mindennap egyre közelebb visz a halálhoz, a testnek behozhatatlan előnye van. Végül: ennek az ellentmondásnak az a lényege, amit „elbújásnak” nevezek, mert több is, kevesebb is, mint a pascali értelemben vett szórakozás. A halál elől való elbújás, mely e tanulmány harmadik témája: a remény. Egy más élet reménye, amit ki kell „érdemelni”, illetve azok öncsalása, akik nem magáért az életért élnek, hanem egy nagy eszméért, mely túlmutat az életen, felmagasztosítja, értelmet ad neki, és elárulja.

Egyre csak nő a homály. Nemhiába játszottunk eddig a szavakkal, s tettünk úgy, mintha azt hinnénk, hogy az élet értelmének tagadása szükségképpen ahhoz a kijelentéshez vezet, hogy nem érdemes leélni az életet. Valójában nincs kényszerű kapcsolat a két kijelentés közt. Csak nem szabad elveszni a már jelzett fogalomzavarok, ellentétek és következetlenségek sűrűjében. Mindent félre kell tenni, rá kell térni az igazi kérdésre. Az ember azért öli meg magát, mert nem érdemes leélni az életet, ez nyilván igaz – ám terméketlen igazság, mert közhely. De vajon abból fakad-e a lét arculcsapása, megtagadása, hogy létünknek nincs értelme? Megköveteli-e az élet abszurditása, hogy elbújjunk előle a remény vagy az öngyilkosság segítségével – minden mást félretéve ezt kell tisztázni, ezt kell végiggondolni és megvilágítani. Az abszurd vezérli-e a halált? – a gondolkodási módszerekkel és az öncélú szellemi játékokkal szemben ezt a kérdést kell előnyben részesíteni. Árnyalatoknak, ellentmondásoknak, pszichológiának, amit az „objektív” szellem minden kérdésbe bele tud csempészni, nincs helye ebben a kutatásban, ebben a szenvedélyben. Csupán igazságtalan, vagyis következetes gondolkodásra van szükség. Ez nem könnyű. Könnyű következetesnek lenni. De szinte lehetetlen mindvégig következetesnek lenni. Akik önkezükkel vetnek véget életüknek, azokat az érzelmeik viszik végig az úton. Az öngyilkosságról való elmélkedés ad alkalmat számomra az egyetlen engem érdeklő kérdés fölvetésére: van-e halálig tartó logika? Ezt csak akkor tudhatom meg, ha heveskedés nélkül, csakis a nyilvánvaló fényében viszem végig azt a gondolatmenetet, melynek itt jelzem eredetét. Ezt nevezem abszurd gondolatmenetnek. Sokan belekezdtek már. Még nem tudom, hogy ki is tartottak-e mellette.

Amikor Karl Jaspers rádöbben, hogy lehetetlen egységbe hozni a világot, s így kiált föl: „Ez a korlátozás önmagamhoz vezet, oda, ahol már nem bújhatok egy objektív szempont mögé, melyet csak képviselek, ahol már sem én magam, sem más léte nem válhat tárggyá a számomra”, akkor azt a már sokak által megjárt, száraz pusztaságot idézi föl, ahol a gondolat önnön határaihoz érkezik. Sokan jártak már ott, igen, de milyen sietve távoztak! Az utolsó fordulóhoz, ahol a gondolat megremeg, többen is elérkeztek, egyszerű emberek is. Ők arról mondtak le, ami a legdrágább volt nekik: az életükről. Mások, a szellem fejedelmei szintén lemondtak, de ők a gondolatban, annak legtisztább lázadásában követték el az öngyilkosságot. Az igazi erőfeszítés azonban az, ha kitart az ember, amíg csak lehet, és közvetlen közelről szemléli e távoli tájak szeszélyes növényvilágát. Szívósság és tisztánlátás lehet csak nézője annak az embertelen játszmának, melyben az abszurd, a remény s a halál csatázik. Akkor ezt az elemi, mégis oly bonyolult táncot kielemezheti a szellem, mielőtt a lépéseket bemutatva maga is belekezd a táncba.

Tartalom

Abszurd gondolatmenet

Az abszurd és az öngyilkosság

Abszurd falak

A filozófiai öngyilkosság

Az abszurd szabadság

Az abszurd ember

A donjuanizmus

A színjáték

A hódítás

Az abszurd alkotás

Filozófia és regény

Kirillov

A holnap nélküli alkotás

Sziszüphosz mítosza

Jegyzetek

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szenderák Bence

Szerkesztette Takács M. József

A szöveget gondozta Ruttkay Helga

Borítótervező Féder Márta

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 676 877 5

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes
ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban,
a booklove.hu-n!

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License