Copyright © Central Kiadói Csoport, 2026

Copyright © M. C. Beaton, 1987

A mű eredeti címe: Death of a Nag

Fordította: © Papp Diána, 2026

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető!

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiát is.

ISBN 978 963 614 927 7

Megjelent a Fejős Éva Könyvek gondozásában, 2026-ban.

A Fejős Éva Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.hellokonyvek.hu

A Central Kiadói Csoport az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Első fejezet

„Micsoda szégyen! Micsoda botrány, hihetetlen bukás!”

– Sir Max Beerbohm

Hamish Macbeth egy újabb napra ébredt. Kutyája, Mackó keresztbe feküdt a lábán, és ritmikusan horkolt. A napfény beszűrődött a függönyök közötti réseken. A rendőrőrsön csörgött a telefon, majd bekapcsolt az üzenetrögzítő. Fel kellene kelnie, át kellene vánszorognia és kiderítenie, mi történt. Ez lenne a kötelessége Lochdubh falu és Sutherland megye környező településeinek rendőreként. De a legtöbb, amire vágyott, hogy a paplant a fejére húzhassa, és visszaaludhasson.

Nem volt igazán jó oka arra, hogy felkeljen, és szembenézzen az előtte álló nappal.

Mielőtt visszafokozták volna őrmesterből közrendőrré, és véget nem ért eljegyzése Priscilla Halburton-Smythe-tal, a helyi szállodatulajdonos lányával, nagyon népszerű volt a környéken, amit magától értetődőnek vett. Ám aztán elterjedt róla, hogy milyen kegyetlenül hagyta faképnél Priscillát, aki eleve túl jó volt hozzá, ezért mostanában térülve-fordulva, a dolgát végezve, a környéken mindenütt szemrehányó pillantások fogadták. Bár Peter Daviot főfelügyelő is dühös volt rá az eljegyzés felbontása miatt, nem ezért fokozta le Hamisht. Egy gyilkossági rejtélyt úgy oldott meg, hogy felmutatta a meggyilkolt férfi holttestét, ezzel sokkolni akarva a bűnöst és vallomást kicsikarni belőle. A csel bevált, csakhogy rossz holttestet használt… Kiderült, hogy egy remek állapotban fennmaradt őslakos, egy olyan ezerötszáz évvel ezelőtt élt pikt férfi példánya volt, így a rendőrséget azzal vádolták, hogy idióták, amiért ilyen durván bántak egy ennyire értékes lelettel. Valakit meg kellett büntetni, és természetesen az a valaki Hamish Macbeth volt.

Hamish nem volt ambiciózus ember. Valójában egészen elégedett volt a sorsával átlagos rendőrként is, de erősen érezte a falusiak rosszallását. Kegyvesztettsége előtti napjai kellemesen teltek a faluban, sétált fel és alá, valamint pletykálkodott. Most úgy tűnt, senki sem akarja vele tölteni az idejét, legalábbis borús hangulatából kifolyólag hajlamos volt ezt feltételezni. Ha Priscilla, akit Hamish szerint a szakítás egyáltalán nem rázott meg, ott maradt volna Lochdubh-ban, akkor mindenki számára világossá válhatott volna, nincs miért sajnálni őt, és talán Hamish se vált volna ellenszenvessé. Csakhogy Priscilla nemrég hosszabb időre Gloucestershire-be utazott a barátaihoz, és a falusiak szemében ez egyet jelentett azzal, hogy Hamish elüldözte őt, és most szegény lánynak „idegenben” kell gyógyítania az összetört szívét.

Mrs. Halburton-Smythe pedig csak rontott a helyzeten. Valahányszor Hamish nevét említették, rosszallóan megrázta a fejét, és csak azt mormolta: „Szegény Priscilla…” Bár igazság szerint ő nem a szerelem vége miatt szomorkodott, hanem mert egyre inkább attól tartott, hogy hűvös, távolságtartó lánya talán soha nem is akar férjhez menni senkihez.

Hamish nyögött egyet, és feltápászkodott. Mackó kutya felmordult, majd lecsusszant a földre, és komótosan elindult a konyha felé.

Hamish elhúzta a függönyöket. A rendőrőrs a vízparton állt, és az öbölre nézett. A tenger ezen a reggelen olyan sima volt, mintha üvegből öntötték volna.

Megmosdott, felöltözött, és átment a rendőrségre. Az üzenet a strathbane-i központból jött, emlékeztették rá, hogy nem küldött részletes jelentést egy betörésről, amely egy kis szállodában történt a Drum felé vezető úton. Beballagott a konyhába, kenyérből és sajtból reggelit készített magának, mivel elfelejtette begyújtani a tűzhelyet. Priscilla egy vadonatúj villanyfőzővel ajándékozta meg, de ő a szakítás után gyerekesen visszaküldte azt.

Megetette Mackót, majd egy lábon állva tétovázott, akár egy gém a tavon. A depresszió érzése új volt számára. Cselekednie kellett, tennie valamit, hogy kikászálódjon belőle. Kezdhetné talán azzal, hogy begépeli azt a jelentést. Másrészt Mackónak sétára volt szüksége.

A telefon újra csörgött, így jobbnak látta gyorsan elhagyni az őrsöt Mackóval a nyomában, és a vízpart felé indult a kellemes reggeli napsütésben. Meleg volt, ami rendkívül szokatlannak számított Skócia északi részén. Hátratolta csúcsos sapkáját tűzvörös haján, és mogyoróbarna szemével már látta is a veszélyt a felé közeledő Currie nővérek, Jessie és Nessie képében.

A falu vénlányainak a tekintetéből kiolvashatta, mit gondolnak róla. Szívtelen szívtipró… Megérintette a sapkáját, és annyit mondott:

– Szép reggelt.

– Valakinek biztosan az. Valakinek biztosan az – mondta Jessie, akinek volt az az idegesítő szokása, hogy mindent elismétel. – Vannak viszont olyanok, akiknek összetörték a szívét.

Hamish kikerülte őket, és továbbhaladt. Harag és önsajnálat kavargott benne. Egyszer már kihúzta a Currie nővéreket egy veszélyes helyzetből, és ehhez bizonyítékokat kellett megsemmisítenie. A fenébe is, rengeteg emberen segített ebben a faluban. Miért is kellene bűntudatot éreznie?

Gondolatai Angela Brodie-ra, az orvos feleségére terelődtek. Ő legalább nem fordult ellene. Felbaktatott a doktor házához vezető rövid ösvényen, megkerülte az épületet, és bekopogott a konyhaajtón. Angela nyitott ajtót, a kutyák a lábánál ugattak. A nő selymes haját kisimította a szeméből, és annyit mondott tétován:

– Hamish! Milyen kedves. Jöjjön, igyunk egy kávét.

Levette a konyhaasztalról a könyvkupacokat, a padlóra tette őket, és helyet csinált neki a konyhaasztalnál.

– Időtlen idők óta nem beszéltünk – közölte Angela derűsen. – Hallott valamit Priscilláról?

Hamish, aki épphogy letette a konyhaszékre a fenekét, most felpattant.

– Ha ön is kezdi… – fakadt ki dühösen.

– Üljön csak vissza – szólt Angela meglepetten. – Mit kezdek?

Hamish lassan visszaült.

– Ön volt az egyetlen, aki eddig nem beszélt Priscilláról – mondta, felföldi akcentusa sziszegősebbé vált, mindig ez történt, amikor dühös vagy ideges lett.

– Ó, értem – mondta Angela, miközben kávét töltött neki, és az asztalon át felé csúsztatta. – Csak azért kérdeztem Priscilláról, mert feltételezem, hogy még mindig barátok.

– Azok is vagyunk! – mondta Hamish. – De Lochdubh-ban ezt nem így gondolják. Hanem hogy valamiféle viktoriánus korabeli nőcsábász vagyok.

– Majd túl lesz rajta – jegyezte meg Angela nyugodtan. – Az ilyen pletykák úgy terjednek ezekben a falvakban, mint valami fertőzés. Mrs. Wellington kezdte. – Mrs. Wellington a lelkész felesége volt. – Panaszkodott, hogy maga egy megbízhatatlan nőcsábász és hasonlók. Tudja, hogy megy ez. De a helyzetet tulajdonképpen ön okozta saját magának.

– Mégis hogy?

– Mrs. Wellington véletlenül meghallotta, ahogyan utánozza őt a cserkészeknek.

– Aha.

– Megharagudott, és mindenkinek elkezdett pletykálni. És a neheztelés ragályos. Mindig is lenyűgözött, ahogy például egyetlen elégedetlen ember sztrájkolásra buzdíthat egy egész gyárnyi dolgozót, míg a cég össze nem omlik, és végül mindenki elveszíti az állását. Ráadásul… ön olyan komornak is tűnik. Ez táplálja is mindezt. A neheztelés ragályát. Úgy fest, mint egy bűnös ember.

– Nem vagyok jó passzban – vallotta be Hamish. – A helyzet az, hogy rám jár a rúd itt Lobduch-ban és mindenből és mindenkiből elegem van.

– De Hamish! Hiszen ön imád itt élni!

– Most éppen nem.

– Talán ki kellene vennie egy kis szabadságot. Menjen el nyaralni valahova. Befizethetne egy olcsó spanyolországi nyaralásra például, vagy valami kedvező árú, szervezett utazásra Afrikába.

– Majd átgondolom – felelt Hamish rosszkedvűen. – Talán elmegyek egy rövidke nyaralásra valahova itt Skóciában, ha szép az idő.

Angela felállt, és elkezdett turkálni az egyik konyhaszéken tornyosuló régi magazinok között. Majd előhúzta egy viseltes vasárnapi újság színes mellékletét.

– Mi a helyzet ezzel a hellyel? – kérdezte, miközben lapozgatott. – Skag. Járt már Skagben?

– Az a Moray-öbölnél van. Még nem jártam ott, bár Forresben már voltam, ami elég közel van hozzá – Hamish a színes fotókat nézegette. Skag úgy festett, mint egy cornwalli üdülőhely hosszú, fehér homokos strandokkal, hangulatos faluval és kikötővel. Látott egy oldalnyi hirdetést is Skag szállodáiról és panzióiról. – Magammal vinném ezt, Angela, ha nem bánja.

– Tartsa meg – felelte az orvos felesége. – Egy felesleges holmival kevesebb. Soha nem tudom rávenni magam, hogy kidobjam a magazinokat, vagy akár csak arra, hogy a váróterembe bevigyem őket.

– És mi a legújabb pletyka? – váltott témát Hamish.

Angela ismét kortyolt egyet a kávéjából, és azzal a nehezen kiismerhető tekintettel nézett rá, ahogy mindig is szokott. Aztán letette a kávéscsészéjét, és annyit mondott:

– Nos, önön kívül még Jessie Currie a pletykák tárgya.

– Mi van vele?

– Angus Macdonald, a jós azt mondta neki, hogy még az év vége előtt férjhez megy.

Hamish mogyoróbarna szeme felcsillant a derűtől:

– Nem hitt neki, ugye?

– Azt állítja, hogy nem, de gyakorlatilag stíröli az összes férfit a faluban, Nessie pedig nagyon aggódik, hogy egyedül marad.

– És vajon ki az a sármőr, aki leveszi a mi Jessie-nket a lábáról?

– Angus csak annyit mondott, hogy egy elvált halászember lesz az.

– Nincsenek is elvált halászaink!

– Meg is jegyeztem ezt Jessie-nek, aki erre csak annyit válaszolt: „Még nincsenek…!”

– A remény hal meg utoljára – közölte Hamish. – Egy ilyen aszott vénlány, mint ő.

– Hamish! Mennyire szívtelen.

– Igen, de ha inkább a saját dolgával törődne, mint a többiekével…

– Tényleg azt hiszem, hogy el kellene utaznia egy kis időre. Willie Lamont is azt mondta a minap, hogy amikor bemegy az étterembe, mindig csak panaszkodik.

Willie Lamont, Hamish egykori beosztottja otthagyta a rendőrséget, hogy feleségül vegye az olasz étterem tulajdonosának egy fiatal rokonát, és ott sokkal keményebben dolgozik, mint rendőrként valaha.

– Az adagok egyre kisebbek, az árak pedig egyre magasabbak.

– Mégis, nem jellemző önre, hogy panaszkodjon. Fogadok, hogy ha egy kis időre elszakadna tőlünk, nagyon boldog lenne, amikor visszajönne, és újra találkozna velünk.

Hamish felállt.

– Majd meglátjuk. Köszönöm a kávét.

Végigsétált a vízparton, és leült a kikötő partfalára. Mackó sóhajtott egyet, és lefeküdt mellé. Hamish az újságcikket tanulmányozta. Az egyik hirdetésben egy panziót reklámoztak. A Barátságos Ház közvetlenül a tengerparton helyezkedett el, lenyűgöző kilátással a tengerre, hagyományos konyhával, különlegesen kedvezményes júliusi ajánlatokkal, félpanzióval.

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

További információk:

www.hellokonyvek.hu

www.fejoseva.com

Felelős szerkesztő: Fejős Éva

Szerkesztette: Tamás Anita

Tördelés: Müller Péter

Korrektúra: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv: Müller Péter

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Crimson Text – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License