1.

TAKSONY

955

Ama hét magyar közül, akik életben maradtak, egyikük itthon király lett és az egész népet, amely nem ment velük a háborúba, szolgaságba taszította; akik pedig ettől a héttől születtek, azok most Magyarország földjén a nemesemberek.

Albericus Trium Fontium: Krónika[2]

Az utolsó felégetett némec[3] falut már egy napja elhagyták, mikor a Taksonyt kísérő csonka század elővédje összetalálkozott a gyepűt kerülő székelyekkel. Figyelmeztető kürtszó harsant. A vezér mellett léptető tized egyből fegyverre kapott és mikor az újabb kürtszó jelezte, hogy nem ellenséggel találkoztak, akkor sem engedték le.

Hiába jártak közel a hétmagyar úrságokhoz, a nagy csata és az egyetlen végtelen napnak tetsző portyázás kezdete óta vérükké vált az állandó készenlét.

Két rövid jel röppent még feléjük jobbról-balról: a mellettük járó két csonka század is közelebb húzódott. Szedett-vedett lövőkből állt mindkettő. Még a Taksonyt kísérő testőrcsapat is csak árnyéka volt annak a büszke századnak, aminek az élén kivonult a Duna mellől, hogy csatlakozzon Bulcsú horka hadához. Válogatott lövők, erős hátasok, vezeték lovak, míves fegyverek léptettek akkor Taksony mellett.

A székelyek most talán valami hitványnak néznék őket, ha nem látnák Taksony és Árpád zászlójelét lobogni felettük.

A gyepűelvét járó fürkészek főjét két testőr kísérte Taksony elé. A mokány, hosszú bajszú székely ide-oda kapta a tekintetét, figyelte a vezért kísérő lövőket. Tekintetéből nem lehetett kiolvasni semmit, de azért volt fürkész, hogy lássa, amit látnia kell. Kevés lövő ült a nyeregben teljes fegyverzetben, legtöbbnek a kopjája hiányzott, másnak bőrvértje. Sokan sebbel jártak, szürkévé, barnává fordult tépést kötöttek rájuk.

Sok hasonló lövőt láthattak már a székelyek az elmúlt napokban.

A fürkészek fője odaállt Taksony elé és tiszteletet adott neki.

– Atta tízfő vagyok az öreg Csík nemzetségéből – mondta.

– Messze a szállásod, Atta tízfő? – kérdezte Taksony.

– Fél nap erős járás.

– Sok legényed van?

– Egy tized a szálláson.

– Az nem sok. Itt van veled mind?

– Itt van. Meg van még öt szállás a szavam alá rendelve.

– Ki rendelte alád őket?

– Még atyád.

– Székelyek mind?

– A besenyők saját fővel járják a gyepűt. Azok sincsenek kevesebben.

Taksony intett a mellette figyelő két lövőjének.

– Őket magad mellé veszed – mutatta Attának. – Egyikük bese, a másik tarján. A csőszeim ők most. Úgy adjátok tovább a szavaikat mindenkinek, mint Taksony vezér szavát. Járjátok a gyepűt, megtaláltok mindenkit, aki Bulcsú hadából tér vissza. Érted?

– Értem.

– Elmondjátok nekik Taksony vezér rendelését.

– Mi hát a rendelése?

– Senki nem tér még haza a szállására! Aki megüli a lovat, a Duna nagy folyó mentén gyülekezik Taksony és a hétmagyarok zászlójele alá.

– Szavad legyen – bólintott Atta tízfő.

– Mellém pedig gyors lövőket adsz, akik a leghamarabbi úton elvezetnek megyer szállásaira a kapun túl. Az mennyi idő?

– Másfél nap – felelte Atta, majd végigmérte a hadjáratban megnyekkent lövőket és rosszallóan ingatta a fejét. – Nektek lesz három is, Taksony vezér.

– Harmadnapja ülünk a szállásodon, nemzetségfő – mondta Taksony.

Az elmúlt napokban üressé vált nemezházban most megújult fénnyel lobogott a nemzetség régi lelkeivel táncoló tűz. Az öreg Moson, aki egykor Zolta vezér mellett lovagolt százfőként, most megőszülve, megráncosodva ült Taksony oldalán, mellette két fia és a Duna ágai közti szállás családfői. Taksony mögött vetetlenül éktelenkedett a prémekkel teli derékalj, amin majdnem két napon át aludt, miközben Moson kisebbik fia őrizte mellette a tüzet és vigyázta álmát. A vezér testőrei és a szállás válogatott lövői tágas kört vontak a nemzetségfő nemezháza köré, hogy semmi és senki ne zavarja meg Taksony pihenését. Azt beszélték róla, azóta nem aludt, hogy Bulcsú horka Lél és Súr vezérekkel együtt a némec kezébe esett. Ha aludt is, vonuló lövő módjára, nyeregben tette, árnyéklelkébe kapaszkodva.

Igen sok napja volt már ennek. Ha nem Árpád vére lett volna Taksonyban, tán nem is bírta volna.

De most már aludt eleget. Árnyéklelke újra erősen ült benne, sebeit erős heg fedte, tagjaiba visszaköltözött a mehetnék.

Mehetne, de hová, merre?

Az öreg Moson és a többi fő szótlanul figyelték. Ők is tudták jól, mióta ül az Árpádok közül származó vezér a szállásukon.

– Sokan jöttek még mellénk? – kérdezte végül Taksony. – Amíg… amíg aludtam.

– Jöttek – bólintott Moson.

– Megolvastátok, mennyi?

– Három csonka századra való.

– Sebbel jöttek?

– A fele legalább.

– A csőszeim, hírvivőim visszatértek?

– Még nem.

Taksony sóhajtott. Akkor még várnia kell. Tucatnyi emberét ugrasztotta éjszaknak, délnek, napkeletnek: a Nyitra, a Duna folyók mellé, a Balaton zizegő nádasai közé, egyet még Fajsz nagybátyja, a hétmagyarok nagyurának messzi, Tisza melletti szállására is. De nagy a hétmagyarok úrsága, talán még Nap atya is elfárad, amíg végigtekint rajta: egy halálosan kimerült vezér sem tud annyit aludni, hogy visszaérjenek a hírhozói minden szegletéből.

– Vezér! – törte meg a csendet Moson. Ha nem lett volna a nemezház és az egész nemzetség fője, aminek a tüze mellett ültek, nem szólíthatta volna meg Taksonyt, a szent vezérek nemzetségének erős tagját. De az idősebb és a házigazda jogán megtette. Taksony odakapta a tekintetét, szigorúan felvonta a szemöldökét.

– Harmadnapja vagy itt a tüzünk mellett – mondta óvatosan Moson. – Igen nagy tisztesség ez nekünk.

Taksony még szigorúbban nézte. Nem szerette a hízelkedést és nem nézte volna ki az öreg Mosonból, hogy ilyen szavakat szólna.

– De nem ettél még egy falást sem – folytatta Moson. – Gyalázatos dolog, hogy nem adunk ételt a vendégnek. Az asszonyok már sápadnak odakint erősen.

Taksony először mosolyodott el az érkezése óta.

– Ármány kapott meg minket! – mormolta Taksony.

A faragott, öblös fatányér már kétszer kiürült a kezében. A megyer asszonyok nyúltak, hogy újra merjenek neki a hústól nehéz leves ételből, de nem engedte nekik. Evett eleget: az utóbbi napokban koplalt az egész maradék haddal együtt, gyomra összeszűkült, és most kellemetlenül sajgott az ételtől. Pedig igen ízletesre főzték, a drága sóval sem szerénykedtek. De most már inkább csak inni akart.

Kint ültek a nemzetségfő nemezháza előtt. A többi megyer család nemezházai tág kört formáltak mellette, középen tűz égett. Taksony intésére az őrt álló lövői visszatértek a társaikhoz és lassan, óvatosan az élet is újra lüktetni kezdett a szállás szívében. Csitultak már eleget, amíg a közéjük pottyant vezér aludt. A családfők, tekintélyesebb lövők és asszonyaik közelebb merészkedtek, helyet foglaltak: nézték, ahogy Taksony eszik. Vérei voltak egymásnak, megyer és tarján nemzetségei már Árpád nagyúr alatt összefonódtak, mostanra egy törzsként mozdultak, ha mozdulni kellett. Büszkék voltak arra, hogy a turulforma madár és a csodafiú szarvas szent erejét hordozó nagyúr az ő vérük.

Mire Taksony lefordítva maga mellé tette az öblös tányért, már szinte az egész szállás körülötte ült, köztük nem kevesen a vezérrel érkezett had fői közül is. Taksony tudta is, miért, mondaniuk sem kellett: tőle akarták hallani, mi történt Bulcsú horka hadával. A szállás környékét ellepő hazatért, megtépett lövők keveset szóltak erről.

– Ármány kapott meg minket – ismételte meg Taksony. Borral félig töltött ezüstkupát adtak a kezébe. Egy pillanatra megpihent a tekintete a drága holmin: talán a lövői zsákmányából adták Mosonéknak, hogy tisztességes kupát adhasson a vendége elé. Talán egy régebbi hadjárat dúlta fel azt a némec templomot, amiből elragadták. Mohón a borba kortyolt: igen savanyú volt, de legalább hűvös. Kiitta az egészet. Egy fiatal asszony hajolt is mellé, hogy újra félig töltse a kupát.

Taksony végignézett a köré gyűlteken. A közelében ülő fők és asszonyaik mögött a szállás apraja is ott ült, a legtöbb legényforma és leány tátott szájjal, elkerekedett szemmel figyelte. Hátrébb szolgák, lehajtott fejjel. Egy pisszenést sem szóltak. Ritkán emlegetik Ármányt, de akkor jobb, ha nem hívja fel magára senki sem a mindig kutató, rosszat hozni akaró figyelmét.

– Nagy haddal jött a némec király – folytatta Taksony. Ha egy pillanatra becsukta a szemét, újra a csata mezejét kerülő fák sötét törzseit látta, amik közé elrejtőztek. Érezte a sokágú patak partjának nehéz szagát, a közeledő eső nyirkos érintését. Beleborzongott. A kezében tartott kupában vörös hullámköröket vetett keze apró rezdülése.

– Nagy haddal jött, de mi lest állítottunk neki. Elrejtőztünk a fák közé. Én vezettem a hadat bal kéz felől. Súr vezér várt a dombok takarásában. Bulcsú horka vigyázta a zömöt. Lél vezért kiküldte a martalékkal, hogy csapjon le a némecek táborára és marjon a hátukba[4].

Lassan, kimérten beszélt. A hangját sem emelte fel, mégis hallották leghátul is. Még a Duna kis ágát övező fák sem susogtak, olyan csend ült a szállásra. Taksony a távolba meredt: Ágosta városa, a várost kerülő kis folyó felé, ahol Bulcsú horka hada diadalra készült. Komor, fekete csendben hallgatták Taksony vezér szavait. Ott lovagoltak ki vele együtt az ostromlott város alatti táborból, érezték derekukon a tegzek, a fokosok, szablyák súlyát. Visszafogták a lélegzetüket, csendben, rejtve kellett vonulni, úgy húzódni meg a folyót kísérő dombok, a sokágú, meredek partú patakok mellett növő fák takarásában. Hevesebb dobogásba kezdett a szívük, mikor Taksony arról szólt, hogy Lél vezér a nyitrai úrság lövőiből álló martalékkal megkerülte a folyó menti mezőt és lecsapott a némec táborra, elkergetve az őrzőit. Majd a megyer szállás is érezte Bulcsú horka haragját, mikor hírét kapták, hogy Lél lövői hitvány módjára fosztogatni kezdték a tábort, hogy még hitványabb módon megfussanak a visszatérő némec lovasok támadására.

Ingatták a fejüket a megyer fők erősen: a tőlük éjszakabbra szállásoló nemzetségekből nem egy tized Lél zászlójele alatt vonult ki a némecre. Szégyenük volt ez nekik is immár.

Majd szégyenük gyászba fordult, ahogy eleredt az eső és Bulcsú horka szavára megfordultak a századok, hogy íjaikat óvva, visszavonulva újra had rendjébe álljanak, de a váratlanul közelre került némec lovasok a forgolódó lövők oldalának ugrottak.

– Bulcsú horka erős szóval visszaküldött a táborba – mondta Taksony. – De mire megvetettük volna a talpunkat ott, már nem volt had, amit egybegyűjthettem volna. A málhával megindultunk vissza. A némec igen felbátorodott. Őriztek minden hidat, minden gázlót, minden utat. Fegyverrel törtünk át, de a király lovasai a nyomunkban voltak. Soha nem üldöztek még így. Igen sok lövőt kaptak meg[5].

Újra innia kellett: de a savanyú bor sem tudta lemosni a keserű ízt, ami a csata után tapadt a nyelvére, némecek földjein bolyongva gyötörte nappal és éjjel. Szinte méreggé vált benne a keserűség, mikor Bulcsú, Lél és Súr sorsáról hallott: az sem enyhítette, hogy minden útjába kerülő némec falut, szállást kiirtott és porig égetett rá vérharagjában.

Most újra ott lüktetett benne.

– Még! – lökte a kiürült kupát az asszonyok felé. De hiába ivott többet: tompává váló gondolatain is átszivárgott a szájába tapadt íz.

– Magam mellé vettem a megmaradt lövők legjobbjait – folytatta végül. Még lassabban beszélt, nyelve néha megakadt. Nem bánta. Senki sem bánta. – Rácsaptunk a némecekre, ahol tudtunk. De rajtunk voltak erősen. Kerültük a király hadát. Követet küldtem hozzá, hogy kiváltsuk a horkát, a vezéreket, a többi foglyokat. De a követeket felkoncolták!

A keserűség éles késként mart a torkába: nagy kortyokkal ivott rá, hogy élét vegye.

– Fürkészekkel figyeltük őket. Bulcsú horkát és a két vezért a fallal körülvett nagy városba vitték[6]. A közelébe húzódtam a megmaradt haddal, elfogott némecekkel üzentem a királynak. De a király szívét megkeményítette a vérharagja!

Elhallgatott. Csak a kinti nagy tűz pattogott a lába előtt, rajta az üstben gyöngyözött a leves étel, amiből mindig mertek, amibe mindig adtak. Ahogy az apró buborékok törtek fel a sűrű lé tetejére, úgy érkeztek apránként a hírek a napnyugatra vonult hadról. Mindenki beszélt ezt-azt. A gyepű mellett élő szállások népének füle hamar tele lett a történetekkel. Majd jöttek lövők: kettesével-hármasával, ritkábban csonka tizedként, akkor is csak úgy összeverődve, nem azt a tízfőt követve, aki mellett hadba vonultak. Szűkszavúan, kelletlenül szóltak arról, mit láttak, mit hallottak. A gázlóknál vízbe fojtott lövőkről. Az elvágott torkú foglyokról. A seb lázától legyengültekről, akiket hitvány falulakók vertek agyon husángokkal, ahol csak rájuk leltek. A kopját szegező lovasokról, akik olyan kitartóan ültek a nyeregben, hogy a magyar lövők nem tudtak annyira elszakadni tőlük, hogy kicsit is megpihenhessenek és rendezhessék soraikat.

De mindez csak szóbeszéd volt eddig. Még inkább szóbeszédnek gondolták azt, amit Bulcsú, Lél és Súr dolgáról hallottak: a legtöbbet látott vének éppúgy nem hitték el, mint a legényformák, akiket már odaengedtek a felnőttek szavait hallgatni.

De most Taksony vezér beszélt róla, Árpád vére, a nagyúr unokaöccse: ha tőle hallják, tudniuk kell, hogy valós dolog.

– Felakasztották őket – mondta ki végül Taksony. Keze ökölbe szorult, majd az ölébe fektetett kardjára csúszott. Legszívesebben kirántotta volna a fegyvert, hogy napnyugat felé csapjon vele, vérharagot ígérve Ottó királyra és minden némecre a gyalázatért. De csak a kard érdes bőrrel betekert markolatát szorította meg, amíg ujjai hófehérré nem váltak és fájóan lüktetni nem kezdtek. Ugyan mit fenyegessen vérharaggal? Ott állt Bulcsú mellett a csatatéren, ott forgolódott a vértpajzsok eleven falaként vonuló királyi had körül napokig, ott kerülte a Duna mellé épült nagy város kőfalait: ha ott, lovon, lövők élén kudarcot vallott, mit fenyegessen innen, a gyepűn túlról? Csak Ármány nevetné ki még inkább, csak a tűz lángjában táncoló ősökre hozna még nagyobb szégyent.

– Felakasztották őket, mint valami hitványakat – mormolta még maga elé. Maga sem hitte el, amikor először mondták neki. Minden zsákmányt odaadtak volna a horkáért és a vezéreikért, mellé békét is; ahogy megváltották Tarkacsu nagyurat annak idején, megváltották volna a most fogságba esett főket is. Ők maguk is igen nagy váltságot kértek volna, ha Ottó király vagy valamelyik fője esik a kezükbe. Micsoda átkos dolog volt végezni velük, micsoda hitvány dolog volt így bevégezni az életükkel, felakasztva őket, mint valami árulókat!

Óvatosan nézett fel. Még óvatosabban nézett körül. Félt, hogy az a szégyen, ami belülről marja, ott tükröződik majd az őt figyelő férfiak, asszonyok, gyermekek és szolgák szemében.

De a szállás népén valami mást látott.

Úgy néztek rá, mint azok a lövők nézik, akik a zászlójele alá sorakozva a parancsait várják. Reménnyel néztek rá, várták, mit mond, várták, merre fordítja őket. Úgy néztek rá, mint akiknek olyan vezérük van, akit követni akarnak erősen.

Kell valaki, akit bátran követhetnek.

Taksony elengedte a kardját. Az egyik asszony újra kupát nyújtott felé, de Taksony nem akart többet inni. Épp eleget tompította már a lelkét: ugyan micsoda vénembernek meg asszonynak való dolog ez?!

Balját a földnek feszítette és talpra állt. Lassan mozdult, mert félt, hogy a hosszú üléstől és a bortól elnehezült tagjai cserben hagyják és megtántorodik itt mindenki szeme láttára.

Mikor végre megállt erősen, balját kardja markolatára tette, jobbját mégiscsak kinyújtotta a bor felé: a félig töltött kupában remegő ital olyan volt, mint a vér.

Körbenézett, majd tekintete megállapodott a tűz közelében ülő főkön és a nemzetség öregjein.

– Taksony vezér vagyok – mondta rekedten. – Taksony vezér vagyok az Árpádok nemzetségéből. Szent vezérek vére vagyok! És most erős fogadással mondom nektek, lemosom a gyalázatot a hétmagyarokról! Lemosom a gyalázatot az Árpádok nemzetségéről, Lél és Súr haláláról! Lemosom a gyalázatot Vérbulcsú nemzetségéről! Az ősök lelkei legyenek a tanúim rá mellettetek!

A bort az előtte lobogó tűzbe löttyintette: a lángok a vörös italba kaptak, vérharagjuk sistergő gőzzé vált: jól fogadták Taksony szavait.

Ahogy jól fogadta a szállás népe és a szállásra gyűlt mindenféle lövő a horkai hadból. Felugrottak ők is: volt, ki csak öklét emelte a magasba, más fokost, kardot, kopját.

– Szavad legyen! – kiáltották.

– Taksony vezér! – kiáltották utána. – Taksony vezér!

A kiáltozó embereket kerülgetve a vezért őrző csonka század egyik tízfője került egyre közelebb Taksonyhoz. Mikor odaért mellé, megérintette a kaftánja karját. Taksony csak a szemével intett neki, mondja.

– Egy század jött a Duna mellől – hajolt közelebb a tízfő. – A szállásainkról. Botond vezeti őket.

– Hogy értek ide ilyen hamar? – kérdezte Taksony.

A tízfő nem tudott rá válaszolni.

Valóban Botond volt az. A Duna nagy folyó melletti úrságba telepített kölpények[7] közül való fő, aki Apor vezér mellett lovagolt ki, ha hadba indultak. Már lövő módjára ülték meg a lovat a kölpények is, bár még mindig szívesebben harcoltak gyalogemberként, vértpajzsot, nehéz baltát vagy egyenes kardot ragadva. Botond nyergére is egy nehéz buzogányt szíjazott és tegzek sem lógtak a fegyverövén.

Taksony már vezér módjára fogadta: ült, feküdt Moson nemezházában eleget. Mire a kölpény fő elé léptethetett, már Taksony is teljes fegyverzetben, süvegben, szépen lecsutakolt lován ült, mögötte testőrei tizede.

Botond tiszteletet adott a vezérének.

– Hát ilyen hamar odaért a csőszöm? – kérdezte Taksony.

– Nem találkoztam a csőszöddel – felelte Botond.

– Hát akkor miért vagy itt?

– Apor vezér hír szavát kapta a horka hadának dolgáról. Megindított rögtön egy századdal, hogy a gyepűre álljunk.

– Miért álljatok a gyepűre?

– Ha jönne a némec.

Taksony ingatta a fejét, mosolyát a szakállába rejtette.

– Azt mit kezdesz egy századdal, ha tényleg jön a némec? – kérdezte végül.

– Odavágunk nekik. Zászlójelet is hoztam.

– Milyen zászlójelet?

– A te zászlójeledet. Apor vezér adta, hogy alá gyűjtsem a lövőket a szavad szerint.

– Miféle szavam szerint hát?

– Meghagytad neki, hogy védje a Duna melletti úrságot és nemzetségedet. Ő maga is indulni készült, de véres nyilat küldött körbe, több századot összehívni.

Taksony bólintott végül.

– Derék dolog – mondta Botondnak. – Csőszt küldtem neki. Ugyanezeket a szavakat küldtem vele, meg másokat is. De nem jön a némec. Még nem jön. A zászlójelet viszont kibontod: sok lövő vár a környéken. Hadat formálunk belőlük. Erős századot hoztál?

– Meglehetőst.

– Dolgod lesz velük! Ne hagyd, hogy nagyon leüljenek!

Kilovagolt a Duna menti úrságból ideugratott századhoz. Megismert közülük sokakat, bár leginkább olyan szállásokról jöttek, amik a nagy folyó napnyugati oldalán sorakoztak, szemben a vezéri szállással. Kéttizednyi kölpény volt köztük, a többi tarján vagy besenyő. A besék azok közül jöttek, akik Taksony feleségét kísérve költöztek a Duna mellé. Sokuk tarján leányt vett asszonyul maga mellé és maga is inkább tűnt már a hétmagyarok közé tartozónak. Büszkék is voltak rá, hogy kiléphettek a hitványak közül, akiket az előhadba sorolnak, és az Árpádok közé tartozó vezér mellett járhatnak.

Figyelték hát erősen Taksonyt, ahogy eléjük léptetett és végigmérte őket.

– Gyorsabbak voltatok, mint a szavam, amit értetek küldtem – mondta a századnak Taksony. Látta rajtuk, hogy tetszik nekik a beszéd. – De nem kell a gyepűre vonulnotok. Még nem. Fürkészek figyelik erősen a némecet, de azokat megtéptük annyira, hogy nem akarnak ide jönni ráadásért. Ha mégis jönnének, időben hallunk róla és eléjük állunk a gyepűn. A ti dolgotok most az, hogy a sok szétszórt lövőbe lelket öntsetek. Sokan sebet hordoznak kívül, sebet hordoznak belül. Mutassátok meg nekik, milyen egy deli lövő, mutassátok meg nekik, hogyan vonul egy büszke század Árpád vérének zászlójele alatt. Mutassátok meg nekik, hátha elfelejtették!

A lövők össze-összenéztek egymással, szakálluk alá óvatos mosoly ült. Végül Botond leakasztotta a buzogányát a nyergéről és a magasba lendítette.

– Huj! Huj! – kiáltotta.

– Hajrá! – dörrent rá a század egy emberként.

Taksony csak a testőreit tartotta maga mellett. Botond századát és a vele visszatért három csonka századot szomszédos szállások mellé küldte, majd onnan is kicsit tovább, két-három tizedre szétosztva őket. Az ágakra szakadt, ide-oda kanyargó, hallal gazdag Duna partján vertek tábort. Halat, vadat szereztek: a gyepűről folyamatosan érkező lövőkkel együtt már annyian voltak, hogy másként lassan felemésztették volna a megyer szállások minden élelmét és keserűvé vált volna a házigazdák szíve irántuk.

Taksony hozott magával elég keserűséget, nem akarta szaporítani.

A gyepűt őrző fürkészek a zászlójele alá küldték a némecek felől visszatérőket, Taksony pedig nem engedte hazatérni őket. Botond körbejárta őket és tizedekbe, századokba szervezte a megtépett lövőket. Ahol maradt tízfő, százfő, azokat meghagyták, ahol nem maradt, ott Taksony rátermett lövői közül állítottak főt.

Mire Apor vezér megérkezett még két századdal, már olyan had formálódott a Duna ágai között Taksony zászlójele alatt, amivel bátran a némec király elé állhattak volna. A horka lövői, a nyitraiak, a Duna menti úrságból érkezettek, az előhadból maradt hitványak: kabarok, székelyek, avarok, besenyők mind Taksony szavára figyeltek.

Apor mellett ott léptetett Taksony két fia is: Tar Szörénd, akit Tarkacsu nemzetségéből fogadott fiává és Gyevicsa, akinek még nem kötött kardot az oldalára. A legfiatalabbat, Bélát a vezéri szállásán óvták: még csak annyi tavaszt élt meg, hogy egy kézen meg lehetett számolni.

Moson szállása újra felbolydult Apor érkezésére. Századot láttak eleget mostanában, bele is fáradtak, de a két úrfiút mindenki látni akarta. Főleg Tar Szöréndet: igen nagy legény volt már, büszkén, egyenes háttal ülte meg a lovat. Mielőtt Taksony hadba indult volna Bulcsú oldalán, Tar Szöréndet felövezte karddal: fia most úgy érkezett meg atyja elé, hogy kész volt ezt a kardot forgatni.

A környező szállások fői is Moson mellé siettek, eladó lányaikat sem hagyták a nemezházakban tüzet őrizni. A tekintetek jobban perzselték Tar Szörénd míves bőrpáncélját, mint Nap atya nyárutóban már gyengülő sugarai.

A tíz tavaszt látott Gyevicsa megbújt fivére árnyékában, figyelt mindenre. Sötétbarna szeme ide-oda ugrált. Olyan erő volt benne, hogy meglett fők sem állhatták a tekintetét.

Mikor illő módon tiszteletet adtak és kaptak, az érkezők fői maradtak Moson tüze mellett, a századokat kiküldték a környező halmokra, ahol még akadt nekik hely és készítettek nekik pár napra való élelmet. Taksony hagyta, hogy egy éjszakára megpihenjenek az erős vonulás után, de másnap üzent Mosonnak, hogy szava van a főivel és a fiaival: a nemzetségfő hamar bort és frissen sütött lapos kenyereket rendelt a nemezházába, majd kiküldött onnan mindenkit.

– Te maradj – intett neki Taksony. – Megyer vére vagy és őseid tüze mellett fogunk beszélni.

Hát Moson leült a családfő helyére. Taksony a vendégnek járó főhelyre telepedett le, jobbján Tar Szörénd és Gyevicsa, majd a nekik járó helyeken Apor vezér, Botond, a vezéri szállás mellől érkezett százfők és a horka szétvert hadából újonnan formált századok fői; szinte mind tarján vagy megyer véréből. Taksony a tűz mellé ültette még Gecsejt is, aki a somogyi úrságból érkezett és annak idején a balatoni nádasok közé rejtett szálláson tengődő Tarkacsu számadója volt. Azóta Apor vezér alá rendelve az egész Duna menti úrság dolgait intézte, megolvasta, amit meg kellett, felrótta, amit fel kellett róni. Majdnem olyan tudománya volt a számok fölött, mint némelyik böszörmény kereskedőnek vagy kazároktól ideszakadt hébernek, de ő tarján vére volt, helyet kapott hát a tűz mellett.

Az asszonyok oldala üres maradt.

Nem sokáig maradt üresen.

Taksony kivárta az illő időt: nem érdemel tiszteletet az a férfi, aki hamar kezd beszélni. Figyelték Moson nemzetségének tüzét, a halkan pattogó lángokat. A napkeleti nagy pusztáról a tűzben idehozott ősi lelkek megérezhették, hogy szent vezér vére telepedett le melléjük újra. Kis füstöt vetettek, ahogy meg-megrezzentek, ahogy óvatosan Taksony felé kaptak, kutatva, ki ő, mi a szándéka.

Az élőkben sem feszült kisebb kíváncsiság; vigyáztak erősen, ki nem mutassák.

Taksony végül felállt.

– Hát!

Két szíjat tartott a kezében. Régi fegyverövei szíjait, amik annyira megfeslettek a némecek között járva, hogy Moson szállásán megpihenve leszedette róluk a drága vereteket és új szíjakat készíttetett velük. De megtartotta a régieket is. Zolta atya megtanította rá, hogy nemcsak a fényes és csillogó dolgokat kell megtartani a régi dolgokra emlékezve, hanem a csorba, kopott, keserűséggel terheseket is: bölcsebbé teszik azokat, akiknek van szemük arra, hogy lássák bennük, amit látniuk kell.

Ledobta a két szíjat az asszonyok oldalára, a keményre döngölt földet takaró egyszerű nemezlapra. Csizmája orrával odébb lökte a közepét, míg olyanná nem formálta, mint egy íjat feszítő kar könyökét. A másik szíjat is odébb tolta, kis ívben, hogy az első szíj végére feküdjön az egyik megfeslett vége, a másik pedig távolra fusson a könyökben megtört résztől.

Érezte magán a tűz túlsó oldaláról figyelő fők értetlenségét.

– A napnyugati úrság! – mutatta Taksony. Árpád nagyúr idejében hívták így a hétmagyarok úrságait, az öregebbek mind a mai napig így emlegették. Mutatta a nemezház ívét, a rácsokká kötött ágak előtt sorakozó zsákokat, ládákat:

– A havasok! Az erdőn túli úrság!

Majd a két szíjra mutatott:

– A Duna nagy folyó! A Tisza nagy folyó!

A fők végre bólintottak a szavára. Úgy érezhették magukat, mint aki bírja a turulforma madár erejét és árnyéklelke a magasba röppenve úgy látja a hétmagyarok úrságait, mint Nap atya láthatja.

Taksony intett Tar Szöréndnek. Fogadott fia a prémekkel megrakott derékalj mellett ült, ahol Taksony megérkezve olyan sokat aludt. Tar Szörénd egy prémet nyújtott át atyjának, Taksony pedig a könyökbe fordított szíj éjszaki részére dobta.

– A Nyitra menti úrság! – közölte. – Lél vezér öröksége, nagyúr rendelése szerint. Örökségünk Zolta atya vére nyomán! Nincs most vezére, gyalázattal felakasztották a némecek!

Újra intett Tar Szöréndnek. A következő, nagyobb prémet a könyöktől délre dobta le.

– Bulcsú vezér úrságai! – mondta. – Horka úrságai, erős úrságok erős lövőkkel, hogy vigyázzák a gyepűt a taljánok, karantánok[8], frank némecek felé! Nincs most vezére, gyalázattal felakasztották a némecek! Sok lövője holtan maradt ott. Tán magukat sem tudnák most megvédeni, nemhogy a gyepűt. Jól mondom?

A főire nézett. Apor vezér bólintott a szavára elsőnek, majd sorban a többi is. Tudták, hogy így van. Az egyik százfő Vérbulcsú jele alatt lovagolt ki a hadba indulva: ő is bólintott Taksony szavára. Ő tudhatta igazán, mennyire így van.

Egy kisebb prém esett a földre, közel a könyök belsejéhez.

– Súr vezér úrsága a Balaton vizeitől a Fehér várat kerülő vizekig. Nemzetségünkből vett asszonyt, így kapott úrságot és tisztséget: nemzetségünk öröksége hát újra az úrság. Nincs most vezére, gyalázattal felakasztották a némecek!

Sorban hullottak a prémek, míg végül betakarták a két szíjjal mutatott nagy folyók környékét. Árpád nemzetségének úrságai: tarján és megyer földjei a Duna mentén, köztük az, ahol Taksony volt az úr és vezér, Somogy úrsága, amit szintén Taksony vigyázott most, míg Tar Szörénd át nem veszi tőle családja örökségeként. A besenyők szállásai is kaptak egy kisebb, sötétebb prémet a Tisza nagy folyó révénél: Tonuzóba kapta még Zolta atyától, mikor a beséktől hozatott feleséget Taksonynak: vér köteléke volt hát köztük.

Végül két nagy üres folt maradt még.

Az elsőre egy nagy prém hullott: befedte, ami a Tisza nagy folyótól a havasokig és az erdőn túli úrságig maradt.

– Fajsz nagyúr úrsága – mondta halkan Taksony. – Az úrság minden hétmagyar úrság fölött, a vér szerződése szerint. Jól mondom?

– Jól mondod – felelték rá illő hallgatás után.

– Zolta atya öröksége kellett volna legyen a puszta törvénye szerint – folytatta Taksony. – Ő maradt Árpád fiaiból, neki kellett volna átvennie. De hirtelen rontás emésztette el, miután ebben az úrságban járt. De az öröksége erős! Az ő öröksége nyomán vonultam hadba a horka oldalán, hogy szétzúzzuk a nyémeceket! Ki mellett vonultak a Fajsz nagyúrtól küldött századok?

A tűz túloldalán ülő fők egymásra néztek: nem szólt senki.

– Senki oldalán! – válaszolta meg a saját kérdését Taksony. – Mert nem küldött századokat! Nem küldött bátorokat[9], sem lövőket, csak néhány hitványat Tonuzóba népéből. Azt mondta, én vonulok ki a nagyúr nevében. De én Zolta atyára nézve és Árpád nagyúr örökségére nézve vonultam ki! Fajsz pedig ült a szállásán, a nagy nemezházában és figyelte, hogyan vérzik el a horka hada a némecek fegyvereitől!

Az ősi tűz újra füstöt vetett. Erős szavak, súlyos szavak csattantak el a nemezházban, sötétek is talán. Taksony lassan, kimérten beszélt, nem engedte, hogy az indulat erőt vegyen rajta. De takarni nem tudta: nem is kellett.

– Ha a hétmagyar úrságok minden ereje a némecre vonul… – folytatta halkabban Taksony. – Ha a horka jele mellett a nagyúr jele, sőt, az erdőn túli gyula jele is ott lobog a had lövői fölött… Lenne még némec, aki ellenünk áll?

Végignézett a főkön, jól megnézte két fiát is, tudnak-e illő módon figyelni, illő módon hallgatni a férfiak beszédét.

– Lenne? – ismételte meg a kérdését.

– Nem lenne! Nem lenne hát! – felelték rá szinte egyszerre többen is.

– Bulcsú horka a vele szövetkezett némeceket akarta királlyá tenni. De most az ellenségünk a király a némecek és a taljánok fölött, és erősebb, mint valaha is volt! Így lenne, ha Fajsz nagyúri hada velünk tart?

Nem feleltek rá: nem volt erre mit felelni.

Taksony hagyta, hogy rájuk nehezedjen a csend.

– Egy úr lesz hamarosan a némecek felett: király a királyaik felett – törte meg végül a csendet. – A mi vérünkön átgázolva lett az! Ha nem lesz egy erős nagyúr a hétmagyar úrságok felett, nem állhatunk majd meg a némecek ellen. Van nagyúr a hétmagyarok felett?

– Van – bólintott Apor vezér. – Fajsz az.

– Erős nagyúr?

Erre már nem felelt senki.

– Erős nagyúr hát? – kérdezte újra Taksony hangosabban.

Most sem feleltek.

Átlépett a földre vetett prémeken és leült a vendégnek járó főhelyre. A tüzet figyelte: nézte, mit szólnak Moson nemzetségének ősi lelkei a szavaihoz. Tudta, hogy saját nemezházában, a Duna menti úrság vezéri szállásán hogyan pattognának most a lángok: füstöt vetnének, hiszen saját családja tagjára szólt sötét szavakat, de lobognának, mert ők is látnák erős látással, hogy neki van igaza, benne lüktet igazán Árpád vére, a turulforma madár büszke ereje. De mit szólnak mindehhez a kisebb nemzetségek fői, mit szólnak a szállásokon, rengeteg erdőkben, nádasok ingoványaiban élő tudományosok, régi titkok őrzői, látások látói? Ha méltatlanná válik a szent erőt bíró nagyúr a tisztségére, ellene indulhat valaki saját nemzetségéből?

Megteheti azt, hogy ne induljon meg?

Moson tüze felélénkült, pedig nem tett rá senki száraz ágakat. Mégis erősebben lobogott most, mint mikor Taksony szólni kezdett.

Jó jel!

– Hallgatom a fürkészek szavait a napnyugati gyepűről – mondta végül Taksony. Most már úgy beszélt, mint mikor tanácsot ülnek, egymást hallgatva, egymást erősítve. – Nem jön a némec, nem is készülődik. Megtéptük rendesen, véreztek ők is. Ti mit hallotok?

– Hát ezt – mondták a fői.

– A körém gyűlt századok megerősödtek immár – folytatta Taksony. – A némecektől visszatértek is újra lövőként járnak, az úrságomból is érkeztek friss erővel. Kibontom hát a zászlójelemet, ami Árpád nagyúr és Zolta vezér hadai fölött lobogott és megindulok a haddal. Jöttök velem, szavamat fogadjátok?

Látta némelyik főn, hogy rosszulesik nekik a kérdés: ugyan mit tennének másként?

De Taksony hallani akarta mindenkitől. A gondolt szó is erős, de a kimondott szó még erősebb.

– Szavad legyen! – mondta Apor vezér. – Vezér vagy fölöttem.

Botond ugyanígy szólt. Gecsej is, bár ő nem vezetett lövőket. Majd a százfők mind, kivárva egymást, figyelve, melyikük az idősebb, melyikük járt több hadban.

Végül Moson fő is megszólalt.

– Szavad legyen! Nemzetségünk nemzetséged vére. Megyer nemzetségei tudják, mivel tartoznak a szent erőnek!

Taksony bólintott.

– Hát legyen – mondta. – Készítsétek a hadat! Lövőket, málhásokat, fürkészeket! Tar Szöréndet a Nyitra melletti várba küldöm: Tarkacsu vére ő és fiaim közül a legidősebb. Ott vigyázza a gyepűt és ott vigyáznak rá.

Tar Szöréndre nézett. A nyitrai úrság Lél vezéré volt, de most vezér nélkül maradt. Fajsznak volt szava fölötte, aki minden bizonnyal valamelyik fiát vagy valamelyik erősebb főt rendelné oda Szabolcs nemzetségeiből. De Fajsz még talán hírt sem kapott arról, mi történt és Taksony nem akarta megvárni, mire jut. De leginkább óvni akarta a fiút: látta rajta mindenki, erős vezér lesz maga is hamarosan, talán nagyúr is egyszer. Ki tudja, hova fordulnak a dolgok a hétmagyar úrságok szívében: Taksony nem akarta, hogy minden fia egy helyen legyen.

Tar Szörénd szemében döbbent izgalom csillant, ahogy bólintott nevelőatyja szavára.

– Hadnagyot és intézőt rendelek melléd, aki kitanít mindenre! A hegyekben élő legerősebb tudományost keresem meg, hogy tanácsoljon a látásaival! Egy századot adok melléd az útra.

– Szavad legyen – mondta halkan Tar Szörénd.

Taksony nem örült a halk szavának.

– Gyevicsa mellettem marad, lássa a had dolgait ő is. Mit mondtok, mikor indulunk meg hadként?

A százfők összenéztek, majd Apor vezéren nyugodott meg a tekintetük.

– Harmadnapra – mondta végül Apor. – Tán egy nappal előbb.

– Hát készüljetek! – parancsolta Taksony. – Súr szállására megyünk, majd Vérbulcsú nemzetségéhez. Megmutatjuk nekik, hogy nem veszett el a hétmagyarok ereje és van vezér fölöttük!

Utána pedig Fajsz felé fordulunk, gondolta.

Nem mondta ki: még nem volt itt az ideje ezeknek a szavaknak.

– Tanuld meg: egy vezér nem csak a fegyverek erejét ismeri és használja!

Még azon a délután maga mellé vette Gyevicsát és kéttizednyi testőr kíséretében kilovagoltak arra a megyer szállásra, ami mellett a nagyobb sebbel érkező lövőket gyógyították a környék asszonyai és az összehívott vajákosok, tudományosok. A kisebb sérüléssel hazatérő lövőket már újra tizedekbe, századokba rendezték. Egy-egy vágást, zúzódást fel sem vettek: kölyökkora óta minden lövő hordoz magán valamit a lovakat megülve, fegyvert forgatva, portyákon, vadászatokon, jószágot védő vagy jószágot szerző utakon járva. De a némecek nehéz kardos, lándzsás lovasaival összecsapva sok lövő kapott mély sebet: fejét zúzta be balta csapása, fülét metszette le a kétélű, egyenes kard suhintása, szemét nyomta ki a fokosával félreütött lándzsa szúrása. A legtöbb ilyen lövőt elvitte a sebláz még a gyepű túloldalán, vagy ha a seblázzal bírtak is volna, a többiektől lemaradva a bosszúra éhes némecek husángjai verték ki belőlük az életet. Akit nem veszítettek el a társai és valahogy átvergődött a gyepűn, a gyepűt őrző szállások mellett pihenhetett meg, a székely, besenyő és megyer asszonyok tettek tiszta tépést a sebeikre, kerestek gyógyító füveket rájuk. Sokban így sem maradt meg az árnyéklelke: sebébe rontás ült, vére méreggé vált. Aki kicsit erőre kapott, azért Taksony málhásokat, lovászokat küldött, hogy felszabadítsa terhüktől a gyepűt őrző szállásokat. Mostanra egy kisebb századra való csonka lövő várta a sorsát a Duna csendes ága melletti háton. Szinte ugyanannyi egy dombháttal odébb, egyszerű, de tisztes sírban feküdt, mellettük szalagok, felkötött csontocskák lengedeztek a vén fák ágairól, a közeli ligetben egy fiatal tudományos dobolt, hogy a másik világra segítse az árnyéklelküket. Némelyik lövő fölé keresztbe kötött ágakat tűztek: egyre többen viselték már Krisztosz jelét a hadban járva is.

Mikor hírét vették, hogy az Árpád véréből vezér érkezik közéjük, aki csak lábra tudott állni, elé sietett. A testőrök laza kört vontak Taksony köré, mert némelyik lövőt úgy fejbe kólintották, hogy azóta is szédült bennük a lélek és elfelejtették a tisztességet. Mások a vezér nemzetségében élő szent erőből akartak elragadni valamit, hogy végre behegessze a testüket gyötrő sebeket.

Taksony a szeme sarkából látta, hogy Gyevicsa önkéntelenül is közelebb lépteti a lovát hozzá, amikor meglátta az eléjük botorkáló, furcsa kiáltásokat hallató férfiakat.

A fia felé fordult. Meghőköltette a lovát és a nyeregből kihajolva megragadta Gyevicsa alkarját, egészen közel vonta magához, hogy más ne hallhassa a szavukat.

– Érted ezt az erőt? – kérdezte.

– Milyen erőt hát? – kérdezett vissza Gyevicsa. Alkarja szinte elveszett Taksony szorításában, mintha össze lehetne roppantani egy mozdulattal. Pedig inas, erős fiú volt ő is, ha nem is annyira, mint Tar Szörénd, de még csak most fog majd igazán legénnyé nőni. Még csak tíz tavaszt ért meg. Szemében ugyanakkor már több értelem csillant, mint némelyik meglett lövőében. Taksony tanítani is akarta.

– A szív erejét! – mondta neki egészen közelről. – Amilyen erős a szív benned, annyira vagy csak erős te is! Ugyan ki áll meg előtted, ha vérharagtól kemény szívvel törsz előre? Ugyan ki ne kerekedne föléd, ha félelemtől megolvad a szíved?

Elengedte Gyevicsa karját és újra kiegyenesedett a nyeregben. A sebet kapott lövők már megnyugodtak, rendbe álltak a testőrök noszogatására. Némelyik nyögött így is, akit úgy megcsaptak, hogy a fél lelke már a másik világra ugrott, a másik fele meg itt maradt. De a többi csendben, tisztelettel nézte az Árpádok közül való vezért és fiát.

Taksony is végigmérte őket.

Gyászos csapat voltak valóban. Némelyik kaftánt sem viselt, csak bő, piszkos, szakadt inget. Sok fején tépés volt, takarva a sebét a rontó lelkektől. Nem egy botba kapaszkodva tudott csak állva maradni.

– Ki érez elég erőt magában ahhoz, hogy hazatérjen? – kérdezte Taksony. – Megáldom a szent erő áldásával, hogy valóban hazajusson!

Kéttucatnyian ha mozdultak. Sokak szemében mintha könny gyűlt volna, de elfordították a fejüket, megtörölték az arcukat. A hazatérni akarókat alaposan megnézték Taksony testőrei és akit még gyengének vagy túlságosan bicebócának találtak, visszaküldték. Végül egy tizedre valót engedtek Taksony elé.

A vezér közelebb léptette a lovát hozzájuk, előre is hajolt, hogy jobban lássa őket. Hármon nem látott sebet, csak a csontjaikra tapadt bőrük mutatta, hogy nyavalya gyötri őket.

– Te mi sebet kaptál? – bökött az elsőre.

Az megoldotta az inge nyakát és feljebb húzta a ruhadarabot. Széles, vörösre hegedt seb tárult fel az oldalán.

– Lándzsát döfött belém a némec – mondta.

Taksony megnézte a sebet. Erős szerencse kísérhette ezt a lövőt, mert a döfés szinte csak a bőrt tépte fel az oldalán, de azt feltépte rendesen, a húsát sem kímélte. De ha csak egyujjnyival odébb megy, a belei közé fut és nincs az a vajákos vagy tudományos, aki benne tartja az árnyéklelket.

– Felszakad a sebed, ha lóra ülsz! – közölte vele Taksony. – Maradsz még.

A testőrök már kísérték is vissza a többi közé. Két másik ugyanígy járt, pedig az egyik sebe már szinte teljesen összeforrt, de azt is ruha takarta.

A hét megmaradt mind a fején kapott sebet. Az egyiknek több ujja is hiányzott: fokosát vesztve a kezét kapta a némec kard csapása elé, ami a fülét is levitte végül. Többnek a szemét szúrta ki az ellenség fegyvere. Az egyiknek a koponyáját ütötték be, a tudományosok sem értették, hogyan tért haza mégis és hogyan kerekedett felül a rossz sebe lázán.

Megcsonkítva, lefogyva, bőrükön átlátszó kékes ereikkel és átvérzett kötéseikkel olyanok voltak, mint valami régi, rontástól bűzlő lelkek, amiket kilökött magukból valami lúdvérces mocsár.

Taksony elégedetten nézte őket.

– Honnan vagy? – kérdezte az elsőt, akinek az arcán mély vágás éktelenkedett, mintha mindig vigyorgott volna tőle: pedig nem volt min vigyorognia, mert a vágás végén csak megkunkorodott, lilává fordult fél füle maradt.

– A Szala folyó mellől – felelte a lövő.

– Vérbulcsú úrságából hát.

– Hát.

– Ki van még onnan? – kérdezte Taksony.

Még ketten mutatták, hogy ők is. Az egyik Szalavárból, a horka sáncai közül lovagolt ki. A hét közül két somogyi volt még, a többi Súr vezér dombos úrságából jött.

– Megkeressük a lovaitokat – ígérte nekik Taksony. – Ha nincsenek, adok én a hátasaim közül. Térjetek haza mielőbb! Vigyetek hírt nekik arról, mi történt a némecek között: hallják olyanoktól is, akik ott voltak. Mondjátok el a tüzek mellett, milyen sok lövő maradt holtan odaát és mennyi tért haza sebbel. Mondjátok el nekik, hogy Taksony vezér figyeli a gyepűt és nem engedi, hogy baj érje azokat a szállásokat, akik atyákat és fiakat veszítettek el a hadban. Mondjátok el, hogy Árpád nagyúr véreként köt a vér szerződése és kinyújtom a karom mindenki fölé, aki a hétmagyar úrságokban él!

Egy málhás tized várakozott hátrébb: rájuk bízta a hét csonka lövőt, szereljék fel őket annyira, hogy hazajussanak. Még aznap átkísérték őket a Duna nagy folyó ágain és egy csőszt is adott melléjük a vezéri jelével, hogy igazgassa őket és mutassa meg az útba eső nemzetségeknek, hogy fogadják őket tisztességgel.

A többi sebesült felé is felemelte a jobbját és megáldotta őket a turulforma madár erejével. Nap atya kegyébe ajánlotta őket, hogy sugaraival gyógyítsa a sebeiket.

Moson szállására visszatérve maga mellé intette Gyevicsát.

– Érted már? – kérdezte tőle. – Érted, miért küldtem el ezeket magunk előtt?

– Értem, atyám – bólintott Gyevicsa.

Megindult végül a had is.

Sokféle úrságból, sokféle nemzetségből kerültek Taksony zászlójele alá. Sokan a vezérrel együtt megjárták a némecek földjeit még Bulcsú alá sorolva. Mások Taksony hívására érkeztek a Duna menti úrságból, a Nyitra folyása mellől, vagy szerelkeztek fel a megyer szállásokról, amik idáig etették és gondozták a gyülekező századokat.

A sokféle lövő most egy haddá vált. Nem nőttek nagy haddá: semmi erő nem voltak ahhoz a hadhoz képest, amivel Bulcsú horka megindult. De léptettek elegen Taksony jele alatt ahhoz, hogy a hétmagyar úrságok napnyugati felén ne legyen olyan erő, ami megszorongathatta volna őket. Akár még egy idegen haddal is szembeszállhattak volna, ha megpróbál a gyepűn áttörni.

Ahogy Taksony végignézett a régi római úton rendben vonuló századokon, az a had jutott eszébe, amit fiatal vezérként a taljánok földjére vitt. Akkor még fiatal vezér volt, mégsem állhatott meg ellene senki. Azóta sokat látott: többet akart már, mint idegen városokat sarcolni és zsákmányt tenni a nagyúr lábai elé.

Sokkal többet.

Merészebben vonultak, mint a taljánoknál. Fürkészek kerülték a hadat minden oldalról, nyitrai kabarok és a gyepűről visszarendelt besenyők jártak előttük elővédként. Egy megyer század vigyázta a málhásokat is, de nem akadtak senkire, aki fegyvert akart volna emelni rájuk. Az erdők szélén, vizek mentén tanyázó szlávok sokszor elbújtak a közeledtükre, de a hétmagyar szállások népe örömmel fogadta őket. Mindenféle szóbeszédek értek már el a tüzek mellé és a hazaküldött csonka lövőket is látták többen: mikor Árpád jele alatt a nagyúr családjába tartozó vezér haddal érkezett, úgy fogadták őket, mintha felmentő sereg lettek volna. Volt nemzetségfő, aki azt mondta, hogy már attól féltek, a némecek közelednek, mikor a legényeik hadat láttak.

Taksony megáldott minden szállást, amerre csak megfordultak. Ha valahol megrémültek tőlük és a rengeteg erdőbe futottak, ott sem engedte, hogy az üresen maradt boronaházakba bemenjenek a lövői, hogy gazdátlanul hagyott jószágot, javakat elragadjon bárki; inkább valami egyszerű ajándékot tettek ahhoz a küszöbhöz, amit a szállás főjéének néztek és mellé egy hasított falapot Taksony nemzetségének jelével. Tudja meg mindenki és beszéljék egymás közt, hogy van erős vezér ezekben az úrságokban is!

Gyevicsa mindig atyja mellett léptetett és sötét szembogara elől nem maradt rejtve semmi.

A nádas, ingoványos laposokon átvezető töltésúton egytizednyi lövő állt meg Taksony elővédjével szemben. Úgy tartották magukat, mintha legalább akkora haddal lettek volna, mint a közeledő vezér. Bulcsú horka zászlójelét emelték maguk fölé, Vérbulcsúét, ahogy a napnyugati hadjárata óta emlegették, ahol a fogoly frankok vérével vett elégtételt halálában is meggyalázott unokaöccse miatt.

– Csak egy tized? – kérdezte Taksony. Nyíllövésnyire álltak meg tőlük, az elővédbe sorolt kabarok süvegei fölött látta a zászlójelet. A némecektől hazahozott keserű íz megint a nyelvére kúszott. A fél világot bejárta ezt a jelet követve, át a havas hegyeken, a frankok nagy folyóin, egészen a végső tenger partjának vidékéig. Majd végül az utolsó csatáig, ahol utoljára látta a horkát és a zászlósát, hallotta erős szavait.

Most mintha újra hallotta volna azokat a szavakat, amikkel visszaküldte őt a tábor felé, kivonva a mészárlássá vált lesvetés szorításából.

– Csak egy tized – felelte Botond. A vezér testőreivé tett kölpényeivel besorolt Taksony mellé és kikérdezte a had előtt járó fürkészeket. – Két besét gyalogszerrel a nádasba küldtünk. Elosontak egészen a sáncokig. Nincs más lövő sem az úton, sem a sáncokon kívül.

Szalavár alatt jártak, amit Árpád nagyúr korában még Mocsárvárként ismertek. Romlásukban is nagy sáncokkal és ősi, beomlott kőházakkal teli nagy vár, a horka és a Vérbulcsúról nevezett nemzetség szállása. A lövőinek nagyobb része ott maradt a némecek földjein, a véres mezőkön vagy a rontással teli folyókba veszve. A hazatérőket Taksony új századokba szervezte, ügyelve arra, hogy minden szalai tized mellé jusson megyer, tarján vagy egyéb, kisebb törzsbe való. A felakasztott horka megmaradt néhány százfője alá is olyan lövőket adott, akik más nemzetségekből jöttek. Egy század így is maradt a szalaiakból, ami saját jele, saját százfője és tízfői alatt tért vissza a némecektől. Őket Taksony a gyepűt figyelők erősítésére hagyta és tudományost rendelt melléjük, hogy keresse Bulcsú árnyéklelkét, hátha elszakadt a némecektől és haza próbál térni.

Tudta jól, hogy Vérbulcsú népe büszke és nyakas nemzetség. Ereje megtörhetett ugyan, de büszkesége nem. Nem csodálkozott rajta, hogy eléjük álltak. Azon csodálkozott csak, hogy nem többen.

Egy tized?

– Engedjetek eléjük! – intett a testőreinek. – Apor állítsa meg a hadat!

Apor vezér a hosszú oszlopba elnyúlt vezéri had derekán járt. Egy fürge legény ugratott hátra, hangosan ordítozva, hogy utat engedjenek neki. Taksony előtt is Botond kölpényei léptettek, hogy a nádasból kiemelkedő töltésen összeszorult elővéd lövőit a töltés szélére zavarják.

Taksony végül megállt egy rövid iramodásnyira a szalavári utat lezáró tized előtt. Árpád nemzetségének zászlójele ott lobogott fölötte, a turulforma madár jele megcsillant a mellkasán, tegzén Nap atya korongja ragyogott. Csak a szeme alá ült sötét árnyék mutatta, hogy nemrégiben még vesztes hadból menekült a némecek földjein keresztül.

– Taksony vezér vagyok az Árpádok közül, a Duna menti úrságból. Fajsz nagyúr unokaöccse vagyok! – kiáltotta oda a szalavári tizednek.

– Bojta vagyok a horka hadából, Vérbulcsú nemzetségéből! – kiáltotta vissza a tizedet vezető lövő.

Igen fiatal volt, pár éve köthettek kardot az oldalára, de termetére nem lehetett panasz, sem hangja erejére. Taksony rögtön megkedvelte.

– Bojta – bólintott. Feje biccentésével jelzett a testőreinek. Lassan közelebb léptettek. Mikor végre megállt Bojta lövői előtt, akár már fokossal is elérhették volna egymást. Kutatta a szalaiak tekintetét, kereste, mit lát bennük. Ádáz elszántsággal néztek vissza. Ha féltek is, rejtették erősen.

– Bulcsú horka zászlójele alatt vonultam hadba nem egyszer – közölte velük. – A had balját vezettem az utolsó csatában.

– Tudom, ki vagy – közölte Bojta.

– Van-e, amit nem tudsz? – kérdezte mosolyogva Taksony.

– Van hát.

– Mi az?

– Hogy minek jössz haddal ránk.

Taksony bólintott. Már értette, miért ezt a fiatal lövőt küldték ki elé.

– Nem jövök rátok haddal – felelte. – Egy vérből vagyunk. Álmos nagyúr a vér szerződését kötötte a hétmagyarokkal. Erős szóval szerződtek, hogy megvédik egymást, ha ellenség támad bárkire. Hát ezért vagyok itt.

– Hát – mormolta Bojta. Tekintete nem enyhült.

– Tudom, hogy igen sok nemezház üressé vált a Szala folyó mentén – folytatta Taksony. – Csak asszony, öreg meg gyermek ül a tűz mellett.

– Hát – mormolta Bojta.

– Tudom, hogy aki lövő hazatért, az csonka vagy megnyekkent benne a lélek.

– Hát – komorodott el még inkább Bojta.

– Azt is tudom, hogy híre ment a dolognak a gyepűn túl és készülődik már a karantán, a némec, de tán még a talján is, hogy a horka szállásaira csapjon.

– Gondolni sem mernek arra! – kapta fel a fejét Bojta. – Vérbulcsú nemzetsége védi a gyepűt!

Taksony végigmérte őket. A Bojta mögött álló lövők vagy hozzá hasonlóan igen fiatalok, vagy már erejük delelőjét elhagyó öregebbek voltak; fegyverzetük se a legfényesebb.

– Hát most még csak gondolnak – hagyta rá Bojtára. – De ha már nem csak gondolnak és mégis megindulnak… Mit állítotok a gyepűre, ha Szalavár elé is csak egy ilyen tizedet tudtok kiküldeni? Ugyan ki most a horka fölöttetek? Ki most a horka, hogy vigyázza a napnyugati gyepűt és a déli végeket a két folyónál?

– Kál az, Vérbulcsú fia.

– Kisebbik fia – pontosította Taksony. Tudta jól mindenki, hogy Bulcsú két nagyobbik fia, unokaöccséhez hasonlóan elveszett a hadak során.

– Az.

– Azt ki mondta őt horkának? Húsz tavaszt sem látott még.

– Látott eleget.

– Nagyúr szava mondta őt horkának? – kérdezte tovább Taksony. – Vagy tán szert ültek a hétmagyarok, hogy megerősítsék az örökségében? Milyen horka az, aki még nem vezetett hadat, de had sincs alatta, amit vezethetne?

Bojta erre már nem felelt.

– Hol van Kál? – kérdezte végül Taksony. Már úgy szólt Bojtához, ahogy a testőreit utasította.

– Ahol van – felelte Bojta.

– Hát akkor figyelj a szavamra, Bojta! – sóhajtotta végül Taksony. – Igen derék lövő vagy, bátornak való, tán többre is. Megjegyeztem a neved! Most térj vissza a sáncok közé és vidd a szavam Kálnak, bárhol legyen is. Beszédem van vele. Árpád vére vagyok és én vigyázom most a Duna nagy folyó és a napnyugati gyepű közötti nemzetségeket és úrságokat. Nagy hadam van. Kerültek minket a fürkészeitek, látták. Jó indulattal vagyok iránta és a vér szerződése szerint fogom védeni azt a gyepűt, amit a horkának kellene védenie. De ha azt akarja, hogy én is horkának hívjam őt, akkor álljon elém mihamarabb és fogadjon úgy, ahogy illik!

Egymásnak feszült a két tekintet. Bojta engedett végül.

Taksony vezér hada megállt a nádasból kiemelkedő töltésúton és a szúnyogokkal küzdve kivárta, amíg Bojta visszatért Szalavárból.

Este már a széles sáncok között vertek tábort és gyújtották meg a tüzeiket.

Vannak dolgok, amikről nem írnak éneket, amik atyáról fiúra szállnak, szinte suttogva, sötét éjszakában parázsló csendes tüzek mellett. A dicső tetteket büszke szavakkal hirdették, hogy erősítsék mindenki szívét. A kudarcokat és megaláztatásokat csak az arra már megérett, értelmében és lelkében erős utódoknak mondták el, hogy tanuljanak belőle.

Így ismerték Árpád nemzetségében azt a régi dolgot, hogy még a vér szerződése előtt hogyan várakoztatták a magukat nagyobbnak vélő törzsek fői Álmos atyát és Emese anyát. Így idézte fel most Taksony is azt, hogy mikor apró gyermekként, Zolta atya oldalán először Szalaváron járt, az akkori horka milyen kivagyian és milyen méltatlanul sokáig várakoztatta a nagyúr szavát hozó Zolta vezért.

Kálnak hívták akkor a horkát és ereje összemérhető volt az Árpádokéval.

Kálnak hívják ma is az akkori horka unokafiát, aki egy tizedet tudott kiállítani a felé vonuló Taksony elé.

Nem is várakoztatta őt: amint a vörös zászlójel alatt érkező vezér megszemlélte a sáncok között tábort verő századait és legényét elküldte Kálhoz, azt már küldték is vissza: illő módon várják Árpád vérét a belső sáncok közé rakott boronaházban.

– Boronaházban, heh? – húzta fel a szemöldökét Taksony.

Apor vállat vont. Látott ő már különbet is.

Botondra bízták a hadat, csak két megtermett kölpényt vettek maguk mellé és követték a szalai legényt. Az ég már vörösbe fordult, a Balaton nagy vize felől sötét árnyékként szálltak a madarak. A sáncok között tüzek égtek: nemcsak Taksony lövőinek tüzei az íves földhalmok mentén, hanem a romos kőépületek és cölöpökre épített boronaházak mellett is a szalaiaké. A lángok különös árnyékokat vetettek a magas, megviselt kőfalakra. Mintha a régi idők lelkei ragadtak volna bennük és próbáltak volna kitörni az élők közé.

Asszonyok, öregek, gyermekek és szolgák figyelték a két vezért és két megtermett testőrüket. Sokuk Krisztosz jelét viselte a nyakában. Egy idegen hosszú, sötét szakállal, szürke ruhában állt, vastag botra támaszkodva: valami ínnek[10] nézték volna, de a nyakában tenyérnyi, csillogó kereszt lógott, hasonló azokhoz, amit a déli római templomokból ragadtak el a lövők.

A szakállas idegen dacosan állta Taksony tekintetét.

Végül átvonultak egy hídon és megnyitották előttük a belső, cölöpfallal erősített sánc kapuját. Bulcsú horka szállása volt ez: féltucatnyi nemezház állt körben, kőből rakott kút, új tetőt kapott régi épületek és egy nagy, díszekkel ékes boronaház középen.

A fiatal Kál ott várta őket a boronaház előtt, felövezve, lóháton, illő módon.

Legényebbnek nézett ki, mint amire Taksony számított, de nem árulta el magát. Egy vezér olvasson mindenki arcáról, mindenki szeméből, de az ő arcáról, ő szeméről ne tudjon olvasni senki!

Tiszteletet adtak egymásnak.

A boronaház mellett álló őrök félrehúzták az ajtót takaró díszes, nehéz szövetlapot.

[2] Horváth János fordítása

[3] A „német” szó szláv eredetű, „nyemec”: akinek nem érteni a beszédét. A kötetek során folyamatosan igazítom az eredeti alakot a mai ismert forma felé.

[4] Zöm: a sereg fő része. Martalék: alacsonyabb harcértékű katonákból szervezett seregrész, amit az ellenség zavarására, első soraik fellazítására, előcsatározásra, üldözésre használtak.

[5] A 955-ös augsburgi csata leírását lásd a sorozat előző kötetében (Cs. Szabó Sándor: Árpád fiai).

[6] Regensburg.

[7] Északi, varég (skandináv) eredetű népcsoport, Árpád kíséretéhez tartoztak.

[8] Pannóniától nyugatra élő szláv népcsoport, nyelvük a mai szlovén nyelv őse.

[9] A vezér közvetlen kísérete, állandó testőrsége.

[10] Ín, ínség: a szegényebbek neve.