Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

PROSPER MÉRIMÉE

Ιλεως ήν δ έγώ έστω δ άνδριάς χαί ήπιος ούτως άνδρείος ών.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Prosper Mérimée

AZ ILLE-I VÉNUSZ

fordította
Elek Artúr

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-355-2 EPUB
ISBN 978-963-559-356-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
La Vénus d’Ille

első kiadás: 1837

a borító az Arles-i Vénusz szobor
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

PROSPER MÉRIMÉE

A novella, a prózai irodalomnak ez az épp olyan nemes terméke, mint amilyen a szonett a vers-irodalomban, félreismert műfaj Magyarországon. A novella nem kis regény, nem vázlat, nem életkép, nem rajz, nem lírai vallomás, nem is főcselekményre zsugorított nagy regény, hanem mindezektől különbözően önálló műfaj, olyan elbeszélés, amelyet a rövidre fogott teljesség jellemez. A novella nem kalandozik el sem tárgyában, sem stílusában. Egy történetet mond el egységesen. Ha meg akarom értetni valakivel szemléltetően, mi a szonett, Petrarca egy versét adom a kezébe, akit arra akarok ráébreszteni, mi a novella, Mérimée-nek például Az Ille-i Vénusz-át olvastatom el vele. Ez annál hasznosabb és tanulságosabb, mert a magyar novellát megölte a nagyregények divatját fenékig kihasználni akaró könyvkiadói üzletesség, sőt, részletüzletesség, s amennyiben mégis megmaradt, elzüllesztette a napi- és hetilapok úgynevezett szépirodalmi rovata, az írók keserű kenyérkereseti kiszolgáltatottsága s a műkedvelők szende tatárhordáinak beözönlése az „irodalmi berkek”-be, ahol már ritkán peng a hajdani lant, de annál vidámabban lobognak a tiszteletdíj-nyugták. A novella név így kiterjedt minden olyan prózában írt tintatermékre, amely nem riport, tudomány vagy pletyka.

A franciáknak sok nagy novellistájuk van, akik jelentős szerepet töltenek be az európai irodalom fejlődésében. S ezrével nyüzsögnek náluk a tárca-novella írók - az irodalmon kívül, a napilapokban. Ezeknek a derék szórakoztatóknak azonban eszükbe sem jut bekéredzkedni az irodalomba, míg nálunk nagy az érdekeltek hajlandósága arra, hogy a tiszteletdíj-nyugtákból babérkoszorút fonjanak műkedvelő fejek köré,

A francia novellisták közül nálunk leginkább Maupassant-t ismerik, akiről azonban tudnunk kell, hogy az ő novellája a novellán belül is külön műfaj: a rövidnek is megrövidítése, villám-novella, szinte táviratszerű közlés a legkiműveltebb írói eszközökkel, Guy de Maupassant megteremtette a Maupassant-novellát; Prosper Mérimée a modern francia novellát teremtette meg, E nemű művei terjedelmüket tekintve pár oldaltól száz-kétszáz oldalig nyúlnak s különös, hogy amelynek, közvetve bár, de világhírét köszönheti, nem több 87 kis oldalnál, s ebből is a gerinc-történet portósan csak 46 oldal. A „Carmen”-ről beszélek, ennek a különös írónak különös írásművéről, amelynek meséje a színpadra került, ahonnan Bizet zenéjének szárnyain szétrepült az egész világon, mint valami hiteles, riport-igazságú spanyolcigány történet. Pedig ne feledjük, hogy Carmen alakja s a köréje fűzött történet Mérimée alkotása, még az se biztos, hogy volt-e hozzá modellje egyáltalán, akármit mond ő s az irodalomtörténet. Carmen olyan fogalom már, mint Bánk bán, Lady Macbeth, Faust, Don Quijote, ami maga is záloga annak, hogy alkotója kivételesen nagy író.

Prosper Mérimée párizsi gyerek, három évvel később (1803) született, mint a mi Vörösmartynk. Csodálatos tökéletességű novellái, köztük a Vénus d’Ille abban az évtizedben jelennek meg, amikor a magyar társadalmi regény első dadogása, Fáy Andrásnak Bélteky-háza (1832). A Bélteky-házat ma már csak tudósok olvassák, míg Mérimée művei úgy hatnak, mintha ma íródtak volna.

Közéleti szerepléséből jegyezzük meg, hogy mint Argout grófnak, Lajos-Fülöp többrendbeli miniszterének titkára kezdi (1830), még abban az évben a tengerészeti minisztériumban irodafőnök lesz, rá egy évre kinevezik a műemlékek felügyelőjévé, 1840-ben spanyolországi útja során összebarátkozik a Montijo-családdal s amikor a szép Eugénia grófnőből francia császárné lesz, Mérimée-t bizalmasai szűk körébe vonja, 1853-ban szenátorságot kap az író. 1870-ben hal meg Cannesban, írói pályáját híressé vált két mókával kezdte. Kiadott egy csomó vad színdarabot egy spanyol nő, bizonyos Clara Gazul műveit. Aztán „illír”, azaz dalmáciai balladákat fordított le, egy kötetnyit. Utóbb bevallotta, hogy a „csodásan spanyol levegőjű” színdarabokat s a „megvesztegetően dalmáciai lelkű” verseket ő maga írta, 1829-ben jelenik meg IX, Károly uralkodásáról való krónika (Chronique du régne de Charles IX), majd az apróbb novellák következnek (például Mateo Falcone, Tamango, Az erődsánc elfoglalása), hogy végül két főműve következzék, 1841-ben a Colomba és 1845-ben a Carmen,

Mindezekben a novellákban meglepő, különös történeteket dolgoz fel, amilyeneket a romantikusok szerettek, de már elhagyja a stílus-rombolást, a kifejezés szertelenségeit, a színek, a rikoltó részletek tombolását, hidegen, egyszerűen, józanon ír s megmutatja, lehet az ilyen stílus is művészi. Képzeljünk el egy álarcosbált. A romantikusok lebegő leplekben, buggyanó bíborban, tarkatollas sisakokkal, hordónyi turbánban, szalagosan, csipkésen ide-oda szökellnek, szökdécselnek s egyszer csak nyugodt léptekkel áthalad tömegükön egy csendes férfiú, akinek minden álöltözete egy modern szürke zakó, amelynek mellzsebéből azonban nem selyemzsebkendő, hanem egy kobra-kígyó csüng alá. Mérimée témaválasztásában romantikus, téma-kezelésben pedig realista úgy annyira, hogy ha természet feletti vagy természeten kívüli jelenségről számol be, mindig hagy nyitva egy mellékajtót a realista magyarázat számára is, mint éppen „Az Ille-i Vénusz”-ban.

A „Vénus d’Ille” először a Revue des Deux-Mondes 1837 május 15-i számában jelent meg. Kötetben a Colombá-val együtt látott napvilágot. Nem esünk túlzásba, ha azt mondjuk, hogy valóságos minta-novella Az Ille-i Vénusz. S a legmériméebb alkotás. Nem veszem el az izét azzal, hogy előre szétboncolom, de egy s másra fel kell hívnom az olvasó figyelmét.

A romantikusok író-voltukat úgy viselték, mint egy főpapi talárt, kiválósági fehér tógát vagy kispolgár-riasztó vörös mellényt. A romantikus író vátesznek tartotta magát, akinek joga van végső érvényességű ítéletet mondani mindenről a világon s első sorban arról, amiből maga sem értett egy kukkot sem. Mérimée elveti ezt a magatartást; ő régész vagy utazó, érdeklődő művelt szakember, aki legizgalmasabb történeteit is jogosult nyelvészeti, archeológiái, folklorista megfigyelésekkel megtűzdelni, megszakítani, megfejelni vagy megtalpalni, úgy tesz, mintha tulajdonképpeni mondanivalója csak úgy mellékesen ötlene elébe s ő csak tudósi lelkiismeretességből köteles elénk adni. Az Ille-i Vénusz-ban