Ruby Saw

Bali, Bébi!

Ruby Saw – Bali, Bébi!

© Ruby Saw 2025 © Book Dreams Kiadó 2025

Szerkesztő: Virgács József, Emy Dust, Fáy Linett

Borító: Bárdos Melinda

Kép forrása: Meta AI

Ruby Saw

Facebook/RubySawOfficial

Instagram/Iamrubysaw

Book Dreams Kiadó

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-349-5

ISBN Mobi: 978-963-586-350-1

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Tracklist:

Alina Baraz ft. Khalid: Electric (Ryan Riback Remix)

Bennett: Lullaby

Billie Eilish: Birds Of Feather

Dua Lipa: Training Season

Jilax: Calabria (Remix)

John Legend: All Of Me

Klaas & Ruiz: Feel Only Love

Loreen: Is It Love

Loreen: Tattoo

Loreen: Euphoria

The Weeknd feat. Ariana Grande: Die For You (Remix)

Trendos & Virali: Ecstasy

Wukileak: Ring Of Fire

Azoknak, akik szerint a nevetés gyógyít…

Nilla

A fülledt, párás levegő szinte mellkason csapott, mintha egyenesen egy forró zuhany alá léptem volna, de még ez sem tudta elrontani a pillanatot. A taxi kerekei halkan megálltak a Belmond Jimbaran Puri pálmafákkal övezett bejárata előtt, úgy szálltam ki az autóból, mintha életem legfontosabb megbeszélésére érkeztem volna, miközben valójában semmi mást nem akartam, csak aludni tizenkét órát, utána pedig végre nem csinálni semmit.

A szandálom halkat cuppant a fehérre sikált járólapon, a testem minden mozdulatra tiltakozott a jetlag és a tizenhét órás repülőút után. A bőröndöm döcögve gurult mögöttem, mint egy fáradt, duzzogó gyerek, ösztönösen megigazítottam a napszemüvegemet, pedig már naplemente volt.

A recepció nyitott tere mintha egy magazin címlapja lenne: faragott faoszlopok, mennyezetről lógó nádlámpák, és egy illat, valami citrusos, virágos aroma lengte be a teret, amitől szinte elfelejtettem, hogy hajnali három volt az agyam szerint.

A pultnál egy elegáns, egyenruhás fiatal nő mosolygott rám, de mielőtt még köszönhettem volna, egy mély, kellemesen csengő férfihang szólalt meg mögötte:

– Miss Madison?

Megfordultam, és egy magas, öltönyös férfi lépett elő a bambuszparaván mellől. A mozdulatai határozottak, a mosolya pontosan annyira volt kiszámított, hogy érezzem: fontos vendég vagyok. Mégis volt benne valami meleg, őszinte derű. Nem a szállodaigazgató mosolya, hanem az örülök, hogy itt van mosoly.

– Lee Santoso vagyok, a szálloda igazgatója. Engedje meg, hogy személyesen üdvözöljem önt nálunk – nyújtotta a kezét, amelybe reflex-ből belehelyeztem az enyémet. A szorítása határozott volt, de nem tolakodó.

– Köszönöm, Mr. Santoso. Hosszú út volt, de... már most megérte – mosolyogtam kissé fáradtan.

– Egy hónapnyi pihenés csodákra képes. Főleg, ha valaki annyi szépséget tervez, mint ön – utalt halványan az ékszertervezői munkámra, amitől egy kicsit meglepődtem.

– Utánanézett, ki vagyok?

– A vendégeinket mindig szívesen fogadjuk némi háttérismerettel. Csak annyit tudunk, amennyit ön nyilvánosan megosztott. A többit majd Balira bízzuk.

Okos válasz volt. Egy szállodaigazgatótól talán el is várható, de valamiért mégis jobban esett, mint kellett volna. Mintha Bali már az első percekben elkezdett volna finoman megszelídíteni.

– A lakosztálya készen áll, a csomagjait azonnal felküldjük – folytatta. – Ha bármire szüksége van, csak szóljon. Egyébként... engedje meg, hogy megajándékozzuk egy üdvözlőmasszázzsal a wellness részlegen. A köszöntő szertartásunk része.

– Ó… erre mondják, hogy nem kellett volna – nevettem fel hálásan. – De azért örülök.

Lee enyhén meghajolt, majd intett a recepciós lánynak, hogy adja át a kulcsot. A nő egy kulcskártyát tett le elém, rajta a felirat: Villa Terasz 8. Elvettem, és még egyszer végigpillantottam a lobbyn. Mindenhol gyertyafény, halk gamelán zene, a távolból édes, gyümölcsös illat szállt a levegőben. A bőröndömet már el is vitték. Én pedig a szálloda halljában álltam, táskámban a telefonommal, amin még ott villogtak az utolsó üzenetek, amikre válaszolni sem volt kedvem. Most csak a nyugalomra volt szükségem.

Bali pontosan azt ígérte, hogy ezt megadja. Legalábbis egyelőre.

Bara

A sötétség itt sosem volt teljes. A pálmafák között átszűrődő gyér fény, a szálloda lámpásainak aranyszínű derengése mindig meghagyott valamit a világból, épp annyit, amennyi az eligazodáshoz kell. Mezítláb lépkedtem végig a keskeny, kavicsos ösvényen, a flipflopommal a kezemben. Nem szerettem a zajt, sem a hirtelen felkapott figyelmet.

A levegő még mindig fülledt volt, meleg és nehéz, mint egy nyers, nedves vászon, amit az arcomhoz nyomtak, de én ezt szerettem. Itt nőttem fel. A testem emlékezett minden fuvallatra, minden illatra, minden árnyra, ami megmozdult a lombok között.

A vállamon átvetett hátizsák enyhén megzörrent, amikor megigazítottam. Az esti edzést levezető nyújtás után olyan könnyűnek éreztem magam, mintha a lábam nem is érintené a földet. Jó nap volt, csendes. A vendégek többsége most épp vacsorázott vagy a medence mellett üldögélt. A szálloda nyugalma még mindig meg tudott lepni, hiába éltem itt már évek óta.

A bungalókhoz vezető kanyarnál lelassítottam. Balra volt a közös teakonyha, ahol néha összefutottunk más dolgozókkal. Ma este az is csendes volt. A saját kis lakásom felé fordultam, amikor valami megmozdult a szemem sarkában.

Először csak egy fehér ruha suhanása. Aztán egy hajzuhatag. Szőke. Világos bőr. A járása határozott, de volt benne valami szokatlan. Mintha túlságosan beolvadna ebbe az ismeretlen világba, túl gyorsan. Nem nézett körbe. Nem bizonytalanodott el a lépte. A legtöbb turista ilyenkor toporog, útjelzőt keres, vagy előveszi a telefonját. Ő nem. Mintha tudta volna, hová tart. Mintha otthon lenne.

Megálltam egy pillanatra, és csak néztem utána, ahogy elhaladt a szálloda felé, mintha csak lecsekkolta volna a tájat, és megy is vissza. Villa Terasz 8, ha jól emlékszem. Egy új vendég jött ma, valami amerikai nő. Tervező. Ezt suttogta Rani, a recepciós, amikor beugrottam a recepción keresztül a benti teakonyhába.

Nem tudtam, miért álltam meg. Csak... megtettem. A testem előbb reagált, mint az eszem. Olyan érzés volt, mint amikor egy madár suhan el melletted, és csak a jelenlétét érzed, a testét nem. Nem láttam jól az arcát. Nem is volt rá okom, hogy tovább figyeljem. Mégis, valami maradt bennem utána. Egy eltolódás. Mintha a világ ritmusa finoman elcsúszott volna balra, és most új dallamot próbálna játszani.

Beléptem a bungaló ajtaján. Letettem a táskát. A mozdulat, a ruha suhanása, a szőke haj... ott maradt velem a sötétben.

Fogalmam sem volt, ki ő, de a testem már tudta, hogy számolnia kell vele.

A telefonom rezdült egyet, amint épp lehuppantam a bungaló előtti lépcsőre. A meleg fa alattam még tartotta a nap hőjét, a sarkamat alá szorítottam, ahogy előhúztam a mobilt a zsebemből.

"Ma este? Nyolc után ott vagyok." – írta Ayu. A jégkásás lány.

A nevét valójában nem tudtam. Ayu vagy Diah vagy talán Putu. Mindegyiküknek olyan mosolya volt, amitől a vendégek extra adagot kértek, még akkor is, ha már agyérgörcsöt kaptak a mangószörptől.

Néztem az üzenetet. Az ujjamat végighúztam a kijelzőn, aztán csak letettem a telefont a lépcsőre. Nem mintha ne lett volna kedvem kimenni a partra. A homok ilyenkor kellemes, hűvös, és az éjszakai árusok zenéje úgy szól, mint egy rosszul hangolt rádió, mégis valahogy mindig pont a megfelelő csatornát találja el. De ma nem. Nem volt kedvem sem mosolyogni, sem valami fura keveréket inni, sem hagyni, hogy valaki túl közel üljön mellém. Valami nem stimmelt, vagy csak túl sok volt a napból.

A szőke haj, az a mozdulat, nem engedte el a gondolataimat. Nem úgy mozdult, mint egy turista vagy valaki, aki fotókat hajszol, hanem mint aki egyszerűen szabad. És ez bosszantott. Mert én nem az vagyok, aki megérez dolgokat. Azt látom, amit látni akarok. Amit nem, attól egyszerűen elfordulok. Ennyi. Csakhogy most valami megakadt bennem.

A telefonom megint pittyent. Egy újabb üzenet a lánytól:

"Te is jössz, ugye?"

Nem válaszoltam. Lekapcsoltam a kijelzőt, besétáltam a bungalóba, és ledobtam az ágyamra a készüléket. Nem mentem sehova, csak hagytam, hogy a tenger elnyelje a gondolataimat.

A vendégek jönnek, mennek. Mind ugyanúgy néznek rám: egy mosoly, egy hang, egy élmény, aztán hazamennek. De ez a nő...

Nem tudom miért, de azt éreztem, hogy ő nem fog olyan könnyen hazamenni.

Nilla

A nap már kezdett lejjebb kúszni az égen, narancsszínűre mázolta a partot, mintha valaki túl sok filtert húzott volna rá a képre. Egy kényelmes nyugágyban heverésztem, épp elég távol a zajosabb részektől, de pont jó helyen ahhoz, hogy tisztán halljam a víz morajlását. Ahogy megemeltem a poharat, a jég finoman összekoccant a kókuszos koktélban.

Az íze hűvös és krémes volt, pont, mint amire egész nap vágytam.

– Igen, anya, tudom, hogy Bali nem egyenlő a megvilágosodással. Nem, nem lettem buddhista. Még csak két napja vagyok itt! – mondtam a napszemüveg mögül, miközben hanyatt dőltem a nyugágyban, és az ujjammal ellöktem egy pálmalevelet, ami bántóan közel került az arcomhoz.

A nap melegen simogatta a bőrömet, a tengeri szellő mintha jázminnal lett volna beparfümözve. A hullámok ritmusa a háttérben tökéletes volt, egy DJ-remix nélküli élet hangja.

– Nem, nem tudom, ki volt az a férfi a reptéren, és nem, nem fogok rákeresni a Facebookon. Miért? Mert ez a nyaralás nem a pasizásról szól, hanem az énidőről, világos? – magyaráztam határozottan, és közben felültem, hogy szétnézzek. Hibás döntés. A nap elvakított, hunyorogni kezdtem. Pont rossz irányba néztem.

Mert ott… valami… történt.

A víz kettévált, mintha egy bibliai jelenet elevenedett volna meg, csak Mózes helyett egy iszonyú jóképű férfi emelkedett ki belőle. A napfény bronz csíkokat festett a testére, a bőre nedvesen csillogott, mintha gyöngyökkel lenne telehintve. Tetoválások kúsztak végig izmos karjain és a mellkasán. A haja hátrasimítva, az arca… nos, az valahol a földöntúli és a veszélyes határán egyensúlyozott. Végignézett a parton, mintha egy reklámfilmet forgatnánk. Vagy egy álmot.

– Anya… visszahívhatlak később? – motyogtam, de a hangom furcsán megremegett.

– Mi? Most miért? – jött a válasz a túloldalról.

Ekkor leesett a telefonom. Mint egy béna klisé, kiesett a kezemből, le a törölközőre, onnan meg pont bele a homokba. A tokja tele lett apró szemcsékkel. Végem volt.

És még csak most emeltem fel újra a fejemet. Ő már közelebb volt.

Miért jön közelebb? Miért néz rám? Miért mosolyog úgy, mintha tudná, hogy kiesett a kezemből a telefonom, a vesém, meg minden önkontrollom?

– Segíthetek? – szólalt meg mély hangon, erős akcentussal, de hibátlan angolsággal.

– Én... csak... – motyogtam, miközben próbáltam összeszedni a homokos iPhone-omat meg a méltóságomat.

– Bara vagyok – mutatkozott be, előrehajolt, hogy segítsen. Az ujja hozzáért a kezemhez. Meleg volt. Pont, mint a tenger, amiből jött.

Bara. Bara?! Tudtam, hogy hallottam már ezt a nevet a recepción. A személyi edző, vagy valami ilyesmi. Na ne!

– Nilla – nyögtem ki, és próbáltam visszatenni a napszemüvegemet, de természetesen rossz irányba hajlott a szára. Úgy néztem ki, mint egy idióta pelikán. – Öhm, te yakuza vagy? – csúszott ki a számon, de már késő volt visszaszívni. Inkább csak összeszorítottam a szememet, amire felhorkant.

– Az egy kontinenssel arrébb található – mutatott a levegőbe mosolyogva. – És te? Te vagy a Napfény?

Tátott szájjal néztem fel rá, és nagyjából ott helyben meghaltam.

Mit mondjak erre? Hirtelen a nevemet is elfelejtettem... Csak nevettem zavartan, fülig vörösödve.

– Ha van kedved, csatlakozhatsz holnap a reggeli beach tréninghez. Semmi durva. Csak egy kis mozgás, hogy jól induljon a nap.

– Reggel? – kérdeztem. – Mint… reggel-reggel? Napkeltekor?

– Hatkor – kacsintott. – Akkor a legszebb a part.

Hát persze! Ki kel fel nyaralás alatt hatkor?

Nyilvánvalóan én... holnap fel fogok...

Bara

A kezem ráfeszült a hideg fémre, a rudak halkan nyikorogtak alattam, miközben lassan engedtem vissza magam a húzódzkodásból. A bőrömön szétterült a forróság, a hőség, és a feszültség is benne volt. Minden nap szükségem van erre a húsz percre, amikor csak a saját légzésemet hallom. Nincs vendég, nincs kérdés, sem bonyodalom. Csak én és a vas.

Már a nyolcadik sorozatot kezdtem, amikor megéreztem, nem vagyok egyedül.

– Meglepetés – szólalt meg egy ismerős, irritálóan magabiztos hang mögöttem.

Nem kellett hátranéznem, már azelőtt tudtam, hogy Tino az, mielőtt a tükörben megláttam volna az arcát.

– Ez itt a személyzeti rész, nem a wellness, Tino – vetettem oda, miközben még egy húzódzkodást befejeztem. Próbáltam nyugodtan beszélni, de közben az idegeim megfeszültek, mintha ő lenne az edzőpartnerem, akit ki kell bírnom, mielőtt rám szakad az a borzalmasan irritáló személyisége.

– Nem mondták, hogy az edzőterem a tiéd, Bara – lépett beljebb, és közben már izzadni kezdett a tenyerem. – Vagy csak azt hiszed, hogy minden, ami itt történik a te játéktered?

Néztem a tükörben, ahogy ledobta a törölközőjét egy padra, aztán kényelmesen elkezdett valamelyik bicepszgéppel bíbelődni. Minden mozdulata kihívás. Túl puccos, túl beképzelt. Egy olyan pasas, aki mindig mosolyog. Szituációtól függetlenül.

– Én legalább megdolgozom azért, ami az enyém – mondtam halkan, miközben leugrottam a rúdról, és a vizespalackomért nyúltam. Nem emeltem rá a tekintetemet. Felesleges. Tino nem az a típus, akitől megtörik az ember, inkább az, akitől elmegy az étvágya.

– Hát persze – bólintott, és közben láttam, hogy oldalra pillantott. – A vendégek is szeretik a kemény munkát. Főleg a szőke, új érkezők.

Megdermedtem egy pillanatra. Nem néztem rá, de tudtam, hogy most célba talált.

– Csak nem félsz a konkurenciától? – kérdezte, aztán megfeszítette a karját, mintha egy reklámban lenne.

– Csak nem gondolod, hogy te az vagy? – feleltem.

Egy pillanatnyi csönd, aztán csak nevetett. Az a fajta nevetés, amit nem tanítanak, hanem veleszületett. Hangos, túl sok, túl semmilyen.

Elindultam kifelé, mielőtt a boxzsákon kívül mást is megütnék.

– Jó edzést, Tino – szóltam hátra, de nem vártam meg a választ.

Kint a levegő nehéz, sós, és végre egy kicsit kevésbé szennyezett. A part sötét, a víz halkan morajlott. De még így is hallottam magamban azt a hangot. Tinóét. És valamiért… a szőke lány képét is láttam.

Nilla

A zene halk volt, mégis idegesítő. A parton már elkezdték a díszítést az esti bulira: lampionok, tükrök, valami tűzzsonglőr, vagy mi, de engem már a gondolat is kifárasztott. Pedig fiatal vagyok. Elvileg. Csak valami nyugalmat akartam. Egy kis valódi csendet. Így kötöttem ki a medencénél. A legtöbben már a tengerparton pezsegtek, úgyhogy most végre üres volt a tér. Kivéve... egyetlen férfit.

A medence túloldalán ült, egy nyugágyon, hosszú lábait keresztbe vetve, könyvvel a kezében. A víz tükröződése finoman csillogott a bőrén, és minden mozdulata olyan volt, mint egy lassított felvétel.

Nem nézett fel. Legalábbis egy darabig.

Leültem a medence szélére, és belelógattam a lábamat a vízbe. Hűvös volt, friss, mint a mentás mojito, amit sose rendeltem meg. Sóhajtottam egyet. Megint. Hét sóhajtás után észrevettem, hogy még mindig nem mozdult. Egy idegen jelenlétében ez vagy arrogancia… vagy teljes figyelem. Aztán lassan, becsukta a könyvet. Felnézett.

– Magának is túl sok lett a tropikus őrület? – kérdezte. A hangja mély volt, kissé rekedtes, de nyugodt. Nem akart sármos lenni, egyszerűen mégis az volt.

– Érezni lehet a koktélcukorszirup illatát még innen is – mondtam.

Elmosolyodott. Az a fajta mosoly, ami inkább magának szól, nem neked, mégis örülsz, hogy láthatod.

– Nem kedveli a tömeget – állapította meg.

– Nem különösebben – feleltem. – De szeretem nézni őket. Olyan… tanulságos.

– Megfigyelő típus – bólintott, mintha felírt volna valamit egy képzeletbeli jegyzetfüzetbe.

– Maga is az? – érdeklődtem.

– Nem vagyok típus – vonta meg a vállát. – Inkább csak figyelek.

Pár pillanatig csend volt. A medence vize apró hullámokat vetett, ahogy lábamat finoman mozgattam benne. A távolból tompa nevetés hallatszott, meg egy kiáltás: A parti tíz perc múlva startol!

– És maga? – szólalt meg újra. – Itt él, vagy csak… menekül?

Felpillantottam rá.

– Kicsit ez, kicsit az. Néha az embernek kell egy hely, ahol nem történik semmi, ahol a világ nem akar semmit.

– Bali jó ebben – mondta halkan. – Itt még az idő is másképp jár. Nem előre, hanem körbe. Visszahoz dolgokat.

– Maga mindig ilyen filozofikus? – kérdeztem mosolyogva.

– Csak, amikor csend van. Tino – mutatkozott be, és intett. A szeme sötét, mint az este, és ugyanannyira titokzatos is.

– Nilla – mondtam én is a nevemet.

– Tudtam – jelentette ki, mintha már tudott volna rólam valamit. – Maga az a nő, aki nem illik ide, mégis pont itt van a helye.

Na ne! Ez most komoly? Ez a pasi ír, vagy mi?

Igen. Tino. És most nagyon kíváncsi lettem rá.

***

A szálloda reggelizőterasza álomszerű volt: bambusz bútorok, kézzel faragott díszlécek, a tenger morajlása a háttérben, és az a fajta kávéillat, amitől az ember elhiszi, hogy ma is jó napja lehet.

Én egy egyszemélyes asztalnál ültem, jeges lattét kortyolgatva, és próbáltam úgy tenni, mintha nem lettek volna furcsán mozgalmasak az utóbbi napjaim. Ekkor jött Lee. Tökéletesen vasalt ing, könnyed lépések, mintha maga lenne a diszkrét elegancia. Kezében dokumentumok, a szemem sarkából láttam, ahogy röviden végigmér. Leült egy közeli asztalhoz, pont olyan szögben, hogy minden mozdulatomat lássa, de ne legyen tolakodó.

Majd jött Bara, edzés után, vizes hajjal, olyan pólóban, ami tökéletesen kirajzolta az izmait. Mintha csak véletlenül választotta volna azt a narancssárga smoothie-t, ami színben harmonizált a bikinifelsőmmel a strandruha alatt. Mosolygott, megint azzal a félig rosszfiús, félig kiskutyás tekintettel.

– Jó reggelt, Napfény – dobta oda, mintha ez lenne a becenevem, amit régóta használ.

Tino lassan sétált be, fekete vászoningben, könyv a hóna alatt, és egy pillanatig úgy tűnt, nem vesz észre. De aztán megállt, féloldalasan rám nézett, és bólintott.

– Jó reggelt, Miss Madison. Már megint megfigyel? – kérdezte.

– Még mindig nincs típusom – feleltem, mire elmosolyodott, és leült pont Lee és Bara közé. Szóval ő is érzi ezt az egészet.

Hát, de mégis mi ez?

Aztán a szakács lépett ki a teraszra, egy nagy tál frissen gőzölgő reggelivel, amit egyenesen az asztalomra tett. Megállt egy pillanatra, és azt mondta:

– Tudtam, hogy éhes lesz.

Csak ennyi, és eltűnt a konyha felé.

Honnan tudta? Szakmájából adódóan?

Most itt ültem három férfi között, akik ugyan nem ismerik egymást, mégis érzik, hogy van köztünk valami. A tekintetük udvariasan keresztezte egymást, de a levegő így is vibrált körülöttünk.

A reggelimre néztem. Kókuszos rizs, fűszeres zöldségek, mangószósz. Kívül hűs, belül tűz, mint ez az egész hely. Mint ők.

És én, mint valami fődíj… a nyaralásom kellős közepén.

Mi a fene?

Bara

A nap még csak lustán kapaszkodott fel a pálmák fölé, de a terasz már élt. A reggeli zajai mindig ugyanazok: porcelán a bambusz asztalon, halk nevetések, egy kiskanál koppanása a csészében. Ismertem ezt a ritmust. Rutin volt. De az a nő, aki a tengerparton elejtette a telefonját, nem volt része a rutinomnak. A tekintetem rátalált, mielőtt az agyam kapcsolt volna.

Nilla. Ott ült, jeges lattét szorongatva, az a fajta nyugalom volt az arcán, amit csak az tud eljátszani, aki belül nyugtalan. Láttam már ilyet. Túl sokszor. Általában a tükörben.

Kicsit késve jöttem. Direkt. Nem akartam első lenni. Az első mindig vár. A második figyel. A harmadik nyer.

Épp akkor kortyolt bele az italába, amikor elhaladtam mellette. Éreztem a kókusztejes gőzt a kávéból. Édes volt és furcsán meleg. A hangulata, a tekintete… mindent elárult. Valami történt előző este. Megálltam az asztalnál, kicsit oldalra hajoltam, és csak ennyit mondtam:

– Jó reggelt, Napfény.

A szeme sarkában megrándult valami. Elmosolyodott. De nem válaszolt rögtön. Játszott. Tudta, hogy látom, hogy játszik.

Épp akkor jelent meg Tino. Fekete vászoning, az a fajta túlzott elegancia, amit én sosem tudtam hová tenni. Mindig úgy nézett ki, mintha castingra menne. A könyvet, amit a hóna alatt cipelt, biztosan csak kelléknek szánta, sosem láttam olvasni. Megállt egy pillanatra, pont úgy, hogy lássam.

– Jó reggelt, Miss Madison. Már megint megfigyel? – mondta neki. A hangja olcsó, kávéillatú, sötét, de semmi mélység.

– Még mindig nincs típusom – felelte Nilla.

Megint az a mosoly. Magának mosolygott. Ez volt a baj vele. Ez volt a veszély.

Leült. Pont közénk. Mint egy kirakós darabja, ami nem illik sehová, mégis ott marad az asztalon.

Lee már ott volt. Nyugodt, mint mindig. A testtartása katonás, mégis kecses, mint egy szamuráj, aki már nem harcol, csak néz. A tekintete hűvös, de nem érdektelen.

Egy rövid pillanatra találkozott a tekintetünk Tinóval. Semmi mosoly, csak a felismerés: mindketten tudtuk, hogy épp ugyanazt a nőt nézzük.

A szakács megérkezett, és letett egy gőzölgő tálat Nilla elé.

– Tudtam, hogy éhes lesz – mondta. A hangjában nem volt kérdés. Inkább valami más.

Kezdett túl sok lenni ez az egész. Mintha valaki rendezné, mintha Nilla nemcsak vendég lenne, hanem valami… középpont. Hirtelen nem tudtam eldönteni, hogy a parton csak ő ejtette el a telefonját, vagy én a figyelmemet.

A tekintetem visszatalált rá. Mozdulatlanul ült, de a levegő vibrált körülötte, mintha minden jelenlévő férfi csak egy tükör lenne, amiben láthatja magát – más szemekkel.

Én csak azt akartam tudni, miért nem tudok másra nézni, ha ő ott van.

Nilla

A reggeli után úgy döntöttem, szükségem van egy kis egyedüllétre. Nem a nyüzsgő parton, nem a medence körül a sok nevetgélő turista között. Valami másra vágytam, csendesebbre.

A recepciós lány – egy mindig mosolygó, napbarnított balinéz lányka – adott egy tippet. Azt mondta, van egy rejtett ösvény a szálloda mögött, ami egy eldugott kis öbölhöz vezet. Azt állította, alig ismerik, a legtöbb vendég nem is tud róla. Tökéletes menedék – így hívta. Épp egy menedékre volt szükségem.

A keskeny ösvény finoman kanyargott a buja növényzet között. A lombokon átszűrődő fény arany foltokban játszott a talajon. A levelek zizegtek a szellőben, madarak trilláztak valahol a fák fölött. Minden lépéssel éreztem, ahogy a világ, amit egy órával ezelőtt még a reggelizőasztalnál hagytam, egyre távolabb kerül. Aztán kiléptem a fák közül… és már nem voltam egyedül.

Egy férfi ült a homokban, nem messze a víz szélétől. A lábait felhúzta, egy könyvet tartott az ölében. A napszemüvege a feje tetején pihent, mintha csak véletlenül tolta volna fel, de tudtam, ez is tudatos mozdulat volt. Felnézett, amikor meghallotta a lépteimet, elmosolyodott.

Tino.

– Tudja, hogy ezzel megsértette a titkos hely szabályait? – kérdezte félig játékosan, félig komolyan.

– Nem volt kint tábla – vontam vállat, miközben levettem a papucsomat, és megéreztem a hűvös homokot a talpam alatt.

– Belül van. Csak azok látják, akik már megszegték – felelte, és a hangja úgy simított végig rajtam, mint a hullámok a parton.

Leültem tőle nem messze, épp annyira, hogy ne legyünk zavaróan közel, de ne is lehessen közénk képzelni mást. A tenger lustán nyaldosta a homokot, mintha csak hallgatózott volna. Egy darabig csendben voltunk. Aztán becsukta a könyvét, és a térdére fektette.

– Tudja, mi az érdekes magában, Nilla?

Felé fordultam, kicsit gyanakodva.

– Félek, meg fogom tudni.

– Az, hogy maga… mintha mindig is ide tartozott volna. Mintha a szigettel együtt lélegzett volna régen is. De közben… ott van minden mozdulatában az a világ, ahonnan jött. Mintha két időben élne egyszerre. Két valóságban. Két életben.

Nem tudtam rögtön válaszolni. A tekintete olyan volt, mint egy könyv, amitől félek – nem azért, mert sötét, hanem mert ha egyszer belekezdek, nem tudom majd letenni, és túl gyorsan ér véget.

Közelebb csúszott.

– Néha azt hiszem, nem véletlen, hogy most jött ide. Hogy épp… én vagyok itt – mondta halkan, mintha attól félne, a tenger elviszi a szavait.

A szívem kihagyott egy ütemet. Talán épp akkor, amikor…

– Yooo Nillaaaa! – hasított a levegőbe egy hang, mintha egy trópusi vihar csapott volna le ránk.

Egy szivárványszínű röplabda robbant közénk, pont a homokba, szinte drámai pontossággal. Felpillantottam. És ott állt.

Bara.

Deréktól felfelé semmi ruha. A bőre sötétre barnult a naptól, izmai feszesen domborodtak minden mozdulatnál. A haja nedvesen tapadt a homlokára, a mellkasa csillogott az edzés utáni verejtéktől. Egyik kezében flakon, a másikban már semmi, hiszen az a labda nálam volt. A mosolya? Az a fajta, amitől elfelejted, hogy bármi más is létezik a világon.

– Azt hittem, nincs is itt senki! – vigyorgott rám, de amikor meglátta Tinót, a mosolyán valami megváltozott. – Ó… bocs, nem akartam zavarni. Csak edzünk a srácokkal. De ha van kedved, Nilla, csatlakozhatsz.

Tino oldalra fordult, kimérten biccentett, mint egy kihívásra válaszoló gladiátor. Bara hasonlóan tett, de a pillantása szúrósabb volt, mint a nap a délutáni égen. Forró és veszélyes.

Én meg ott ültem, a két férfi között, egy labdával a lábaimnál, és csak arra tudtam gondolni: Ez az ösvény egyáltalán nem olyan elhagyatott, mint ígérték. Sőt… mintha most kezdődne az igazi kaland.

***

Nem volt még este, de már nem bírtam tovább a napot. A röplabdás meglepi után úgy döntöttem, hogy elvonulok egy kicsit a szobámba. Egy hideg zuhany, talán egy rövid szundi… vagy csak pár perc a légkondiban, férfiak nélkül. Csakhogy amikor kinyitottam az ajtót… ott állt Lee Santoso, a szálloda igazgatója, az ágyamnál. És nem csak úgy álldogált, nem túlzok: a takarómat hajtogatta. Precízen, két kézzel, komoly arccal, és olyan szögben, hogy még egy hadsereg kiképzőtisztje is sírva tapsolt volna.

Egy pillanatra megmerevedett, amikor meglátott. Aztán mintha semmi különös nem történt volna, elegánsan kiegyenesedett, kisimította az ingujját, és csak ennyit mondott:

– Jó délutánt, Miss Madison.

– Mr. Santoso... – kezdtem, de elakadtam. – Maga… mit csinál?

– Ellenőrzést végeztem – felelte higgadtan, mintha legalábbis nukleáris reaktort szabályozott volna, nem egy pihepuha takarót.

– És… a takaró...?

– A szobaasszony hibásan hajtotta be – mondta, majd rámutatott. – Látja? A sarokban nem szimmetrikus.

És akkor én is láttam, igaza volt. Ez volt a legijesztőbb az egészben.

– Ön… mindig ennyire... – kerestem a szót – …takarófóbiás?

– Precíz – javított ki. – Egy vendég szobája tükrözi a szálloda minőségét. Ön pedig különleges vendég.

A tekintete úgy állt bele az enyémbe, mintha nem is az ágyat nézné most, hanem engem. És nem úgy, mint általában egy vendéget.

– Hát… – dadogtam zavartan –… legközelebb szóljon, mielőtt belép. Vagy hajtogat. Vagy… beépül a textíliáimba.

Ekkor Lee elmosolyodott. Vékony, visszafogott mosoly, de úgy éreztem, mintha az egész szoba hőmérséklete megváltozott volna tőle.

– Elnézést kérek. Nem állt szándékomban zavarba hozni.

– Nem jöttem zavarba… csak… Még senki sem lepett meg úgy, hogy a paplanomat igazgatta.

– Örülök, hogy én lehettem az első.

És ezzel, katonásan, egyetlen biccentéssel elsétált.

Mozdulatlanul csak arra tudtam gondolni: Ez az ember egy másik dimenzióból jött.

***

Azt hiszem, elértem azt a pontot, amikor az ember vagy terápiára megy… vagy a bárba.

Én a kókuszos daiquirit választottam.

A szálloda esti diszkója valami elképesztő keveréke volt a letűnt ’80-as éveknek, modern led-fényeknek és egzotikus stílusnak. Kicsit retró, kicsit hangos, de pont az a fajta hely, ahol senki sem figyel rád, kivéve amikor mindenki rád figyel.

Laza, lenge ruhát vettem fel. Nem túl sokat mutatott, de pont eleget ahhoz, hogy érezze az ember, él. Most már élni akartam. A pultnál kértem egy italt.

– Erőset. Meg szép színeset – mondtam a pultosnak.

– Kombináljuk a kettőt – kacsintott, és mire pislogtam, már elém is tette az italt egy ananászban. Igen, magában az ananászban. Már épp belekortyoltam, amikor valaki megszólalt a hátam mögött.

– Nem gondoltam volna, hogy ön ilyen... koktélos típus.

Megfordultam. Lee volt az. Csak most… nem az igazgató énje. Sötét farmer, fehér póló, feltűrve a felkarján. Egész egyszerűen túl normálisan nézett ki. Ami valahogy még veszélyesebbé tette.

– Én sem gondoltam volna, hogy kilép az ing-nyakkendő világából – böktem.

– Néha el kell hagyni a rendszert, hogy lássuk, mi történik nélküle.

Na, ne! Már megint filozofál. És mégis... működik.

Még be sem fejezhettem a kortyomat, amikor valaki megérintette a könyökömet.

– Az italod elég jól néz ki. De nem vagy te inkább martini-típus? – kérdezte egy ismerősen csengő hang.

Bara.

Szürke trikó, rövidnadrág, deszkás cipő, és még mindig zavaróan illatos.

– Épp újradefiniálom a személyiségemet – vágtam vissza.

– Segíthetek? – kérdezte, és már rendelt is két új italt.

Lee szeme sarkában nagyon udvariasan felvillant valami, amit leginkább így lehetett fordítani: Kiváló. Meccs indul. És mint akit jelre küldtek, megjelent egy harmadik hang:

– Azt hittem, nem jár diszkóba.

Tino.

Fekete ing, az alkarján a tetoválás - valami latin felirat - épp csak kilátszik, egy hosszú, keskeny poharat tart a kezében, benne valami füstölgő koktél. Mert nyilvánvalóan ő ilyet iszik. Ő a füst.

– Néha kimozdulok – mondtam mosolyogva.

– Reméltem – felelte, és úgy nézett rám, mint aki nem csak remélte, de pontosan tudta, hogy találkozni fogunk.

A szívverésem kezdett felgyorsulni, csak álltam a pultnál, három férfival körülvéve, és azon gondolkodtam: Ez nem is koktél. Ez valami férfi-attraktor. Aztán egyetlen gondolat villant át, miközben a DJ egy új, ismerős dallamba kezdett: Valaki most táncra fog kérni. Csak az a kérdés: ki mer először lépni?

Egy utolsót kortyoltam a kókuszos daiquiriból, majd a poharat határozott mozdulattal felemeltem a pult fölött.

– Na, legyen ez a mi közös első körünk! – mondtam nevetve.

Lee rögtön megemelte a szemöldökét, mintha mérlegelne valami stratégiát, de aztán egy halvány mosoly jelent meg az arcán. Bara a szeme sarkából rám sandított, és egy rövid bólintással jelezte, hogy ő is benne van. Tino pedig… hát, ő csak mélyen a szemembe nézett, mintha azt mondaná: Most vagy soha.

Mikor letettem a poharat, hirtelen ellöktem magamat a pulttól, és a DJ már bele is csapott Lady Gaga – Disease című számába. Ahogy a basszus megérintette a testemet, úgy éreztem, mintha az egész helyiség engem figyelne. Megindultam a parkett felé, minden lépésben a ritmusra. Bara azonnal megmozdult, mint egy ragadozó, aki észrevette a prédát. Tino lassan, egy könnyed mozdulattal igazította meg az ingét, és követett a tekintetével.

Az egész terem megtelt mozgással, a fények villogtak, én csak táncoltam szabadon, minden gond nélkül, mintha a világ csak nekem játszana. Ahogy körülnéztem, három férfi állt előttem, mind más-más stílusban, mind más-más szándékkal. Ez nem csak egy buli volt, ez a kezdete valaminek, amit egyikünk sem tudott még pontosan megfogalmazni.

Ahogy a zene dübörgött, elvesztem a ritmusban, hirtelen éreztem, hogy valaki megfogja a derekamat. Először megijedtem, aztán felnéztem... és Bara állt ott olyan mosollyal, ami egyszerre volt kihívó és gyengéd.

– Bocs, fiúk – hallottam, ahogy hangosan felkiált – Foglalt!

Egyetlen lendülettel félrelökött mindenkit maga körül, mintha egyedül ő birtokolná a táncparkettet.

– Gyerünk, Nilla! – mondta, és már húzott is magával az egyik asztal felé.

A tömeg közepén, a fények alatt mindenki minket nézett. Én meg csak nevettem, mert ez a srác tényleg olyan volt, mint egy trópusi vihar: hirtelen, erőteljes és kiszámíthatatlan.

Leültünk az asztalhoz, és Bara még mindig fogta a kezemet. Az izzadtság a bőrömön összefonódott az ő illatával, valami erős, fűszeres, mégis friss.

– Te vagy az, aki miatt itt vagyok – szólt félhangosan, és a szeme olyan mélyen nézett a lelkembe, hogy majdnem megfeledkeztem a zene dübörgéséről.

– És te vagy az, akire nem számítottam – feleltem, a mosolyogtam bátortalanul. De az este még csak most kezdődött.

Bara nem engedte el a kezemet, nézett rám azokkal a gyönyörű barna, kissé hunyorító szemeivel, amik mintha egyszerre olvastak volna bennem... és vetkőztettek volna le, óvatosan, rétegről rétegre.

– Szóval... én vagy az, akire nem számítottál? – kérdezte, és ahogy beszélt, közelebb hajolt, hogy ne kelljen túlharsognia a zenét. A hangja így sokkal bensőségesebb lett. Mintha csak nekem szólt volna. Mintha csak nekem létezett volna.

– Képzeld, igen – feleltem, és próbáltam visszavágni valami könnyed válasszal, de a nyelvem kissé megakadt. Talán az ital, talán ő. Vagy az, hogy túl régóta nem nézett rám így senki.

– Az a baj – mondta, és most már teljesen felém fordult –, hogy ha egyszer megjelensz valaki életében, nehéz újra visszamenni a nem tudtam, hogy létezel állapotba.

Ezt már nem tudtam elütni egy viccel. Azt éreztem, hogy valami történik. Valami, amit nem én irányítok, és talán nem is akarok.

– Te mindig így beszélsz? – érdeklődtem végül, félig mosolyogva, félig tényleg kíváncsian.

– Nem – rázta meg a fejét –, de veled nem is tudok máshogy.

Csend lett köztünk. Mintha valami többről lenne szó, mint egy nyaralás, mint egy futó flört. Mintha a pillanat mélyebb lenne, mint amit hangosan ki lehet mondani.

– Mondd csak – törtem meg végül a csendet –, mit csináltál aznap este, amikor nem jöttél el?

Először nem válaszolt. Az arca egy pillanatra elkomorult, de aztán csak vállat vont.

– Néha jobb... ha nem jövünk el. Még akkor is, ha akarunk. – Aztán hozzátette: – Különösen, ha valami fontosabb dolog zajlik odabent.

– Odabent? – néztem rá kérdőn.

A mellkasára mutatott. A szívére. De nem mondott többet.

A DJ váltott, most valami lassabb szólt. Bara lassan felemelkedett az asztal mellől, és a kezét nyújtotta.

– Táncoljunk.

És én... felálltam. Ahogy a keze az enyémre simult, nem volt semmi túl szoros, semmi erőszakos. Csak meleg bőr a bőrömön. És valahogy... biztos pont. A táncparkettre értünk. Mögöttünk eltűnt a világ, a tömeg, a fények. Nem tudom, hogyan csinálta, de csak mi ketten maradtunk. A zene halkan lüktetett, ő pedig közelebb húzott, nem egészen a testéhez, de majdnem.

– Te olyan vagy, mint ez a sziget – suttogta a hajamba. – Szép, egzotikus, és az ember azt hiszi, elég egy nap, hogy kiismerje. Aztán minden nap mást mutat, és sosem lehet megunni.