Mécs Anna

Rutin

– részlet –

KALLIGRAM
2025

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

A szerző a kötet megírásakor a Ferencvárosi József Attila irodalmi támogatás alkotói ösztöndíjában részesült.

Copyright © Mécs Anna, 2025
ISBN 978 963 468 581 4

Sugárban hányok a vécébe. Két öklendezés között azt kiabálom Szabolcsnak, hogy mondja meg a többieknek, nem azért hányok, mert terhes vagyok. Éppen ellenkezőleg, ma jött meg. Már napok óta éreztem, hogy meg fog jönni. Szabolccsal abban maradtunk, hogy ha ma reggelig nem jön meg, akkor csinálunk terhességi tesztet. Egész éjszaka nem aludtam. Menzesz előtt amúgy is alig tudok aludni, de most óránként kijártam a vécére, hogy feldugjam az ujjamat, és megvizsgáljam, látok‑e pirosas váladékot rajta. Láttam. Nincs több koffein, ezzel jöttem vissza hajnalban a vécéről. Azt olvastam, hogy a koffein csökkenti a petevezeték csillószőreinek aktivitását.

Nem szoktam hányni, amikor megjön. Lehet, hogy azért hányok, mert hirtelen vontam meg magamtól a koffeint. Szabolcs bejön a vécére, megsimogatja a fejemet. Mondtad nekik, hogy nem azért hányok, mert terhes vagyok? Még nem, rántja meg a vállát. Akkor menj, és mondd meg, légy szíves. Nem akarom, hogy bárki is biztató mosollyal, sőt kacsintással fogadjon. Már mindenki tudja, hogy próbálkozunk. Rajta vagytok a témán. Rajta vagyunk a témán. Rajta vagyunk egymáson. Mindenki rajtunk van. Csak a testem nincs rajta, a testem most menstruál, az ígéretes petesejtem felszívódott, és a megvastagodott méhnyálkahártyám összehúzódások kíséretében távozik, a gyomortartalmammal egy időben.

Nem hittem, hogy az első hónap kudarca ennyire megvisel. Pedig a várakozás alatt még arra is gondoltam: már-már pofátlan lenne, ha elsőre sikerülne. Hogyan mondanám el azoknak a barátnőimnek, akik évekig próbálkoztak? Szabolcs visszajön, kérdezi, hogy nem megyek‑e ki hozzájuk. Elmondtad nekik? Elmondtam, tárja szét a karját, ebben a mozdulatban benne van a közlés kínossága. Figyeljetek, Bori nincs jól, épp hányik, biztos így mondta, ikesen, bár nem, Szabolcs soha nem mondaná ikesen, és kérte, hogy mondjam el, hogy nem azért hány, mert terhes, hanem mert megjött neki, ilyenkor nem szokott hányni, csak most nem ivott kávét, azért, mert megjött, mármint szokott kávézni menstruáció alatt, csak most azt gondolta, hogy biztos azért jött meg, mert kávézik, szóval nem kávézott, hogy legközelebb ne menstruáljon. Vagy lehet, csak annyit mondott, hogy Bori hány, de nem azért, mert terhes. És most, hogy már tudják, mégis hogyan menjek ki, kérdezem.

A barátnőmmel egyszerre kezdünk próbálkozni. Blanka az őrületbe kerget. Már első hónapban szed mindent, amiről azt olvasta, hogy segít; folsav, cink, szelén, mio-inozitol, E-vitamin, C-vitamin, D-vitamin, magnézium, esszenciális zsírsavak, antioxidánsok, méhpempő. A méhpempőről eleinte azt hiszem, a női méhből származó pempő, ezért gusztustalannak tartom. De mivel ő szedi, én is szedem. Blanka számára ez tényleg projekt. Ő a férjét is ehhez akarta választani. Nem randizott szemüvegessel, lúdtalpassal, olyannal, akinek a családjában előfordult szenvedélybetegség, öngyilkosság, rák, cukorbetegség vagy családon belüli erőszak. Aztán szerelmes lett. A férje egyébként jó fej. Nyúlszája van. Én is szeretek tervezni, de Blanka olyan, mintha a karikatúrám lenne. Mindentől tart, ezért mindent kontrollálni akar. Ő egyébként az elmúlt években abban sem volt biztos, hogy akar‑e gyereket. Végre élvezte az életet a férjével. De amikor megtudta, hogy mi hamarosan elkezdünk próbálkozni, rájött, hogy mégiscsak egy gyerek lenne a legfontosabb az életében. Vannak emberek, akiket sokkal jobban bírok, mint a barátnőmet, de a barátnőmet sokkal jobban szeretem.

Az első hónapban azt mondta, hogy ők fiúra mennek. Nem mintha azt gondolná, hogy a fiúk előbbre valók, szó sincs erről, van egy-két feminista feliratú pólója is, és a férje is nagyon örülne egy kislánynak is, persze, de mindenkinek könnyebb lenne, ha az első gyerek egy fiú lenne. Több is lesz, kérdezek vissza. Hiszen korábban még, amikor abban sem volt biztos, hogy akar‑e gyereket, a globális felmelegedéstől kezdve az anyagi helyzetükön át az ő saját teste és ideje és élete feletti önrendelkezés fontosságáig mindenre hivatkozott. Ha már egy van, akkor én nem tudok megállni, mondta vigyorogva. Ráadásul annyira félne attól, hogy azzal az eggyel valami baj lesz, hogy megnyugtatja, ha van még egy. Meg még egy. A fiúspermák gyorsabbak, a lányok meg tovább élnek, magyarázta, persze maga a spermium nem fiú vagy lány, tette hozzá, mintha fogyatékos volnék. Szóval, és a szóvalt kísérő kacér mosolyból sejtettem, hogy most a szexről lesz szó, mi pontosan a tüszőrepedéskor leszünk együtt, ha kibírjuk addig, vihogott.

Mi a faszért akartam fiút, bőgött a telefonba, amikor megjött neki. Azóta nem fiúra megy, azóta csak azt akarja, hogy összejöjjön.

Két hét várakozás. Két hét várakozás az ovuláció és a tesztelés között. Tizennégy nap, függetlenül attól, hogy milyen hosszú a ciklusom. Egy csomó nőnek fogalma sincs erről. Akiknek elsőre összejött, akiknek becsúszott, akikre csak ránézett a férjük, és már teherbe is estek. Biztos azt hiszik, hogy a ciklusuk közepén ovulálnak. Minél nehezebben megy valami, annál jobban értesz hozzá.

Ebben a két hétben azt hiszem, hogy terhes vagyok. Ebben a két hétben nem tudom, hogy terhes vagyok‑e. Ebben a két hétben folyamatosan azt figyelem, hogy terhes vagyok‑e. Valóban kis szurkálást éreztem a nyolcadik napon, vagy csak rosszat ettem? Enyhe görcsölést érzek? A mellem kicsit megduzzadt?

Azt olvasom, hogy minél kisebb a magzat, annál nagyobb károsodást okozhatok neki. Akkor mondjam le a szaunázást a hétvégén? Nem bocsátanám meg magamnak, ha éppen akkor rúgnék be, amikor megfogantál. Ha éppen akkor szednék antibiotikumot az arcüreggyulladásomra, amikor megfogantál. Ha túlhajtanám magam, amikor megfogantál. Ha nem hinném el, hogy megfogantál, amikor megfogantál.

Két hét az körülbelül a ciklusom fele. Ezek szerint, amíg össze nem jön a baba, addig az időm felében várakozom. Az időm felében akár terhes is lehetek. Az időm felében Schrödinger macskája vagyok, terhes is, és nem is.

Apósom szerint hőmérőznünk kellene. Anyósom gazpachót szed a tányéromba, miközben csitteg a férjének, hagyd már őket! Húsos karját ma is színes selyemblúzba rejtette. Összeszorítom az ajkam, ahogy csak tudom. Szabolcs megköszörüli a torkát, nyújtja anyósomnak a tányért. Sevillában isteni volt ez a fogás, az enyém csak egy gyenge utánzat, szabadkozik anyósom. Nem ördöngösség, csak minden reggel ébredés után bedugod a hőmérőt, és feljegyzed az értéket, magyarázza apósom, és feltápászkodik. Hol van a hőmérő, Mari? Ne csináld már, ebédelünk. Szabolcs mint egy lefetyelő kutya, eszi a hideg levest. Isteni, mama, mondja, a szája piros a paradicsomtól. Apósom visszajön a higanyos hőmérővel. Kissé remegő kézzel lehúzza a tokról a piros kupakot, kiveszi a hőmérőt, lerázza az üvegtestet. Bedugja a szájába, és így ül az asztalfőnél. Jóska, elég a diliből, szól rá anyósom. Esszük tovább a levest, anyósom a sevillai útról mesél, a Santa Cruz negyed isteni volt, a kis teraszokkal. Apósom kiveszi a hőmérőt a szájából, és átnyújtja nekem. Kisasszony, le tudná olvasni? Átveszem, a szemöldököm összerándul. Döntögetem a hőmérőt, keresve a megfelelő szöget. 36,8, mondom magam elé, leteszem az asztalra, a kezemet a pulóverembe törlöm. Hát megy ez, mondja apósom, és összecsapja két tenyerét. Ennyi! Naponta két perc. Gyere inkább, Jóska, segíts behozni a másodikat.

Amikor indulunk, apósom az asztal széléről a kezembe nyomja a hőmérőt. Vigyük csak el, hátha meggondolom magam.

Vérzek. Rendesen vérzek, folyik belőlem. A felnőtt pelenkát leráncigálom magamról, összetekerem, és a mellettem lévő kukába dobom. Kintről hallom, hogy Jakab nyöszörög. Megismerem a nyöszörgését. Hárman vagyunk a szobában, de az én fiam nyöszörög. Az én fiam. Olyan, mintha mindig is lett volna egy fiam. Édesanya; már akkor így szólítottak, amikor tegnap este csöngettünk a szülészeten. Tegnapelőtt? Mintha hetekkel ezelőtt lett volna. Édesanya, írja alá. Édesanya, tolja be a gyereket. Édesanya, ne vigye a gyereket kézben, csak a gurulós ágyban tolja. Mintha egy furcsa faj tagjává váltam volna, az édesanyák faj egyik egyedévé. Mi vagyunk az édesanyák. Édesanyák mit csinál? Édesanyák vérzik, édesanyák próbálja a mellbimbóját az újszülött szájába helyezni, édesanyák próbál fél kézzel közben enni és inni, és mindent kartávolságra tenni. Édesanyák nem tud sokáig ülni, mert fáj a gátsebe, húzódik. Édesanyák felhúzza a tiszta felnőtt pelenkát. Édesanyák feltápászkodik a vécéről, és sietve kibotorkál.

Jakab már sír, vörös a feje. Közvetlenül az ágyam mellé tolom a gurulós ágyat, felküzdöm magam, minden mozdulatot megfontolok, minden mozdulat fáj. Jakabot kiemelem az ágyból, megszagolom. Már a szülőszobán is feltűnt, milyen furcsa illata van. Még nem babaszag, újszülöttszag. Mintha bekenték volna valamilyen krémmel. Ilyen illata van a méhemnek? A magzatvíznek? Még sose szagoltam újszülöttet ezelőtt. A mellem szabad, kigombolt hálóingben mentem ki a vécére is. A mellem állandóan szabad. Jakab nehezen csatlakozik. Sikerül betuszkolnom a bimbót. Megnyugszik. Nézem az arcát felülről. Ő Jakab. Szia, Jakab. Te vagy az. Téged vártalak. Az, aki a hasamban volt, és az, akit a kezemben tartok, ugyanaz a személy. Ülök a kismamajógán, állok a zuhany alatt, ülök a kanapén, és simogatom a nagy hasamat, és elképzelem a kisbabámat. Most újra ott vagyok, és már nem elképzelem, hanem tudom, hogy néz ki, fejjel lefelé van, és ilyen arca van, mint Jakabnak. Nem ilyen arca van, hanem ez az az arc, ő az. Mint amikor a krimi végén kiderül, hogy ki a gyilkos, és visszapörgetem a jeleneteket.

Hörgést hallok, üvöltést. A szülőszobák alatt fekszem, eddig eszembe se jutott. Valaki most válik ketté. Pár órája én is így üvöltöttem?

A kulacsomért nyújtózkodom, fél kézzel kinyitom, iszom belőle. Ki vagyok száradva. Üres vagyok. Töltődnöm kell, de a kórházban csak én tölthetem magam. Szabolcs nem jöhet be a szobába, csak a folyosó végén, a lépcsőfordulóban találkozhatunk, a személyzetnek meg nem ez a feladata. Berakják a reggelit, az ebédet és a vacsorát a távoli asztalra, és ha időben nem eszem meg, ki akarják vinni. Pedig van, hogy nem jutok el az asztalig három órán keresztül. Ha Jakab elalszik rajtam, nem mozdulok. Ha Jakab szopni próbál, nem mozdulok. Azt olvastam, hogy akkor és annyit szopizzon, amennyit akar, azt olvastam, hogy a kórházban legyen végig mellen, hogy beinduljon a tej, azt olvastam, hogy alvó kisbabát nem ébresztünk fel. Mindent betű szerint betartok. Az ebéd távol, a reggeli távol, a vacsora távol. A reggeli és a vacsora kevés is, egy szelet kenyér, mellette egy májaskonzerv. Az ebéd kicsit gusztustalan. Fél óránként valaki benéz az ajtón. De nem azért, hogy a hűtőből idehozza a gyümölcsöt, vagy megtöltse a kulacsomat. Minden rendben, kérdezik, minden rendben, válaszolom, és kimennek. Máskor bejön egy orvos, majd váratlanul még tíz sereglik a szobába. Köszönnek, de utána csak egymáshoz beszélnek, mutogatnak, kisietnek. Ők se töltik meg a kulacsomat, nem adják oda a joghurtot a hűtőből. Bejön egy csecsemős nővér, ő legalább megnézi, hogyan szoptatok. Kicsit megigazít. Itt így tartsa, Édesanya, ott úgy. Mutassam, a mellemet hogyan fogom, amikor a gyerek szájába teszem. Pontosabban a gyereket kell a mellemre cuppantani. Bárki jön be az ajtón, a mellem rajtam szétterülve fekszik. Egyébként is olyan meleg van, hogy máshogy nem bírnám ki, legalább huszonöt fokra felfűtötték a szobát. Két mell alatt és egy éppen összehúzódó méh körül fekszem. A mellek nem mellek többé, a mellek már máshogy mellek. Sem engem, sem a betérőket nem zavarja mindez. Egy pillanat alatt vált természetessé.

Második éjjel, vagy harmadik? Hány éjszakát töltök bent? Egyik éjjel Jakabot nem tudom megnyugtatni. Hiába van végig mellen, nem nyugszik meg. A pelenkája üres, ringatom, énekelek neki. Délután óta nyűglődik. A szobatársaim próbáltak segíteni. Most már inkább zavarom őket. Az ő babáik is sírnak, de nem ennyit, és ha mellre kerülnek, abbahagyják. Mi a baj az én mellemmel? Valamit nem értek, amit Jakab jelez. Pedig értenem kellene, éreznem kellene. Vagy a mellemnek tudnia kellene, hogy ilyenkor mit csináljak. A többi anyuka sóhajtozik. Szemrehányóan fordulnak meg az ágyban, és aggódva néznek a babájuk felé, csak fel ne ébressze őket Jakab. Az anyai szolidaritás addig terjed, amíg a másik gyereke fel nem ébreszti az enyémet.

Bemegyek Jakabbal a fürdőbe. Kislámpát kapcsolok. Bekapcsol a szellőztető is. Mintha itt nyugodtabb volna. Talán a szellőztető zúgása nyugtatja meg. Ringatom, járkálok vele, ringatom, járkálok vele, ringatom, járkálok vele. Néha rázendít, néha abbahagyja. A szellőztető zúg. Népdalokat hallok. Mondattöredékeket. Egy kórust hallok, népdalokat éneklő kórust. Bonchidai menyecskék. Talán a folyosón, a pultnál hallgatnak népdalokat. Ugrálnak, mint a kecskék. De éjszaka? A szellőztető zúg. Szeretőjük mindig más. Kimegyek a fürdőből, megpróbálom Jakabot letenni, de újra üvölt. Visszamegyek a fürdőszobába. Az uruk csak ráadás. Aj na na na na na na.

A karomban fogom, úgy viszem ki az éjszakás nővérhez. Ha a gurulós ágyban tolnám, akkor még hangosabban sírna, és a kerekek is olyan hangosan csattognának a csempeillesztéseknek verődve, hogy az osztályon minden csecsemőt felvernénk. Egyszerre sírna ez a sok baba, és sose nyugodnának meg. Botorkálok a biztonsági fényben. Nem botolhatok el. Nem ejthetem el. Magamhoz szorítom, dúdolok, így is sír, de visszafogottabban. A csecsemős leteremt, hogy kézben hozom. Édesanya, életveszély. Majd azt mondja, biztos éhes. Ezt már délelőtt is mondta, amikor narancssárga folt volt Jakab pelenkájában, és pisi alig. De én folyamatosan mellre teszem, mondom. Azt mondja, talán nincs elég tejem. Nincs elég tejem? Az nem lehet. Állandóan mellen van. Visszabotorkálok a szobába. Fürdő. Szellőztető. Bonchidai híd alatt. Jakab üvölt. Leány a legény alatt. Nem adhatok neki tápszert. Ő anyatejes baba. Nem így készültem. Ezt meg kell beszélnem Szabolccsal. Azért került alája. Hívjam fel hajnali kettőkor? Nem hívhatom. Ma volt a tejfakasztó. Vagy még isznak, vagy már alszik. Holnap reggel jön értem. Viszketett a szoknyája. Neki kipihentnek kell lennie. És hátha tényleg kifakasztották a tejemet. Vedelték a sok piát, ami a minket összekötő láthatatlan csatornákon át tejjé változik. Aj na na na na na na.

Amikor harmadszorra megyek ki a csecsemős nővérhez, elfogadom a cumisüveget. A szobában megitatom Jakabot. Mohón nyeli, elernyed. Pár perc múlva a gurulós ágyban alszik. Próbálok halkan felmászni a matracomra. Minél óvatosabb akarok lenni, annál hangosabban nyikorog. Vízszintes vagyok. Elengedem a testemet. Alszom… … …

Köszönetnyilvánítás

Köszönöm építő megjegyzéseiket és támogatásukat: Gurubi Ágnes, Halász Rita, Kandó Eszter, Kertész Katinka, Kalapos Éva Veronika, Kovács Bálint, Litván Zsuzsa, Mécs János, Mógor Fruzsina, Nagy Gerzson, Simonyi Dorottya, Szabó Dominika, Szűcs Péter.

Köszönöm szerkesztőmnek, Tóth-Czifra Júliának, hogy együtt rezgett a szöveggel és velem, és köszönöm a családomnak, hogy vannak, és hogy írtam és írhattam a tejszagú hónapokban is.

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2025.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó: Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő: Tóth-Czifra Júlia
Olvasószerkesztő: Rácz Ágnes Éda, aki a mű szerkesztésének idején az MNMKK Petőfi Irodalmi Múzeum Oláh János-ösztöndíjasa volt.
A borítót Hrapka Tibor tervezte
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 581 4

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL