vizsgálat Pio atya ügyében –

VATIKÁNI TITKOS AKTÁK

2016

vizsgálat Pio atya ügyében –

VATIKÁNI TITKOS AKTÁK

Szerkesztette és fordította: Tekulics Judit

Lektorálta: Spangler Péter

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Francesco Castelli: Padre Pio sotto inchiesta

L’ «Autobiografia» segreta

Kiadja az Etalon Kiadó

Felelős kiadó az Etalon Kiadó ügyvezető igazgatója

Telefon: 06-1/275-0926, 06-1/275-0929

Honlap: www.keresztenyfilmek.hu

E-mail: etalonkiado@etalonkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Tördelés és nyomdai előkészítés: Vizler Tibor

Borító: Lapos László

Nyomdai munkálatok: Press

’98 Bt.

ISBN: 978-615-82281-4-5

„A nagy szentek arra hivatottak,

hogy testükben s lelkükben felülemelkedjenek

koruk kísértésein, elviseljék azokat

és felajánlják értünk, hétköznapi emberekért,

és segítsenek bennünket abban,

hogy eljussunk Őhozzá,

aki mindannyiunk szenvedését
magára vette.

”

J. Ratzinger

ELSŐ RÉSZ: EGY ÚJ KIINDULÓPONT

A szerző előszava

1 A szent hivatal első vizsgálatának kiadatlan aktái

Számos könyv, tanulmány, vita és interjú elkészítése után azt hittük, már mindent tudunk Pio atyáról. Nemrég azonban igen fontos esemény történt: kutathatóvá váltak az egykori szent hivatal levéltárának dokumentumai 1939-ig[1]. Még ekkor sem számítottunk semmi újdonságra. A várakozásokkal ellentétben azonban a papírok közül előkerült egy igen nagy újdonságnak számító dokumentum: a szent hivatal Pio atyával kapcsolatos első vizsgálatának teljes jegyzőkönyvi anyaga.

E dokumentumok 1921-ben keletkeztek, és a kapucinus szerzetes titoktartási fogadalom mellett tett vallomásait tartalmazzák. Szám szerint hat értékes tanúvallomás tárul itt elénk, amelyeket Pio atya a szent hivatal inkvizítora előtt, eskü alatt tett. Ezekben soha el nem mondott eseményekről és jelenségekről tesz említést, saját szavaival vázolja fel önéletrajzát, az egyházra és a történelem ítéletére bízva életét.

Ez azonban még nem minden. Az inkvizítor, aki Pio atya titkait összegyűjtötte és feljegyezte, nem elégedett meg azzal, hogy csupán a kapucinus atya szavaira támaszkodjon. Azt a célt tűzte ki maga elé, hogy a lehető leghitelesebben vázolja fel Pio atya lelkiségét és misztikus személyiségét. Meg akarta érinteni a stigmákat, és lebontván a kötést Pio atya kezéről, alaposan megvizsgálta az atya sebeit. Ennek eredménye egy eddig nem ismert vizsgálati jegyzőkönyv, amely bővelkedik váratlan eseményekben és fordulatokban.

A „vádlott” személyével kapcsolatban az inkvizítor mindenre kiterjedő vizsgálatot indított: tanúkat hallgatott ki, környezettanulmányokat végzett. Igen nagy mennyiségű és jelentős anyagot gyűjtött tehát össze, amely, bár eddig majdnem tökéletes ismeretlenség fedte, most egy teljes és eredeti képet tár elénk a kapucinus atyáról, és lehetővé teszi, hogy a mai kutatók és tudósok átdolgozzák, kiegészítsék a Pio atyáról kialakított eddigi történeti feltételezéseket.

E kincs hosszú éveken át rejtve maradt a kutatók és a hívők előtt. Ám 2006. júniusában XVI. Benedek pápa kutathatóvá tette a XI. Pius pápasága alatt készült, 1922–1939 közötti időszakra vonatkozó dokumentumokat, azaz a szent hivatal első kihallgatásának jegyzőkönyveit, amelyeket most teljes egészében közzéteszünk. E dokumentumok nem csupán Pio atya életének és személyiségének megismerése szempontjából fontosak, hanem hatalmas jelentőséggel bírnak a szent hivatal történetének hiteles megítéléshez is, hiszen hozzájárulnak ahhoz, hogy az oly sokat vitatott, és a közvélemény által gyakran élesen bírált inkvizíció intézményéről egy új, tisztább képet alkothassunk magunknak.

E könyv lapjai rávilágítanak mindezen felül arra is, hogy milyen vitatható azon személyek viselkedése, akik a római kúria bíróságának tevékenységét a saját irigységük és ellenszenvük eszközeként igyekeztek felhasználni.

Végül pedig bepillantást nyerhetünk a XX. század elején, Dél-Olaszországban élő kapucinus szerzetesek mindennapi életének eseményeibe.

Annak érdekében, hogy pontosan megértsük, ki is volt valójában Pio atya és miért indított ellene eljárást a katolikus egyház, vissza kell mennünk az időben, egészen 1918. szeptember 20-áig.

2. Feljelentések a szent hivatalnál

Európában az első világháború a végéhez közeledik, amikor Pietrelcinai Pio atya megkapja a stigmák misztikus adományát, vagyis Krisztus kínszenvedésének látható jeleit. A hír futótűz szerűen terjed, és a San Giovanni Rotondó-i kolostorba özönleni kezdenek a hívek, zarándokok, egyházi személyek, és természetesen az egyszerű kíváncsiskodók.

Már az első klinikai vizsgálatokat követően élénk vita bontakozik ki a sebek természetével, és a stigmákat viselő személy feltételezhető szentségével kapcsolatban. A vita híre eljut a Vatikánba is, a szent inkvizíció hivatalához, amely akkoriban néhány éve már szent hivatal néven folytatja tevékenységét. A rettegett római testülethez, amelynek feladata a hit védelme és a „hamis szentség” leleplezése, rengeteg levél érkezik az üggyel kapcsolatban, és a levelek tartalma számos esetben egymásnak homlokegyenest ellentmondó. Egyesek a kapucinus szerzetes életszentségét méltatják, míg mások tudni vélik, miképpen idézi elő az atya saját magának a szóban forgó sebhelyeket „mesterséges anyagokkal”, név szerint karbolsavval, más néven veratrinnal[2].

A stigmák hitelességét vitatja egy igen nagy tekintélyű, tudós egyházi személy, Agostino Gemelli ferences atya is, aki 1920 áprilisában pár perces látogatás erejéig találkozik rendtársával. Néhány perc leforgása alatt mindössze egy-két szót váltanak egymással, a stigmák vizsgálatára nem kerül sor, Pio atya elbúcsúzik tőle, és tulajdonképpen ez minden. Nem sokkal ezután azonban Gemelli atya magánemberként levelet küld a szent hivatalnak, amelyben kijelenti, hogy a stigmákat „szuggesztió útján” idézték elő, majd két hónap múlva egy újabb levélben javaslatokat is megfogalmaz arról, milyen intézkedéseket kellene hozni a csalás leleplezésére.

A nagyszámú beérkezett feljelentés miatt a szent hivatal tehát kénytelen vizsgálati eljárást kezdeményezni az ügyben. 1920 vége felé a kapucinus rend generálisa szolgál új információkkal a hivatal számára. Megítélése szerint a benyújtott dokumentumok két csoportba oszthatók: vallási természetű, és szerzetesi fegyelemmel kapcsolatos megállapítások, valamint, orvosi, tudományos jellegű feljegyzések. Ezzel egy időben érkeznek a szent hivatalhoz Manfredonia érsekének, Monsignore Pasquale Gagliardinak vádjai is, aki nem kisebb személyiség, mint Pio atya egyik, területileg illetékes elöljárója.

A helyzet tehát igen bonyolult. A szent hivatal úgy dönt, hogy a Pio atyáról összegyűlt dokumentációt egy nagy tapasztalattal rendelkező egyházi személyre, Joseph Lemius dominikánus atyára bízza, aki a Szeplőtelen Szűz oblátusai rend elöljárója, és elismert teológus. A tudós teológusnak pontos kérdést tesznek fel. Véleménye szerint szükséges-e bármit tenni, illetve milyen konkrét intézkedéseket kellene foganatosítania a szent hivatalnak a kapucinus Pietrelcinai Pio atya ügyében? Lemius atya lelkiismeretesen és tüzetesen tanulmányozza a Pio atyáról kapott dokumentációt, majd megfogalmazza az álláspontját tartalmazó válaszát.

Már az első sorokban nyilvánvalóvá teszi, hogy nem lehet biztosat állítani a stigmák eredetével kapcsolatban, hiszen nem rendelkeznek erre vonatkozóan semmilyen meggyőző erejű bizonyítékkal. Javasolja, küldjenek San Giovanni Rotondóba egy apostoli vizitátort azzal a megbízással, hogy végezzen „kimerítő vizsgálatot […] Pio atya morális, aszketikus és misztikus életéről”, valamint az alázatosság és a szerzetesi engedelmesség fogadalmának betartásáról. A küldött „kellő óvatossággal eljárva bizonyosodjon meg ezen erények gyakorlati megvalósításáról”. Vizsgálja ki Pio atya női hívekhez fűződő viszonyát, valamint „győződjön meg arról, hogy az atya esetlegesen milyen gyógyszerkészítményeket használ”. […] „Alkalmanként keresse fel a barát celláját” azzal a céllal, hogy bizonyságot szerezzen arról, hogy az atya a stigmák előidézésére nem használja-e fel a novíciusok számára injekciók beadásához kért karbolsavat. Ezen injekciók valóban beadásra kerülnek-e stb. Javasolja továbbá, hogy a vizsgálat ideje alatt távolítsák el San Giovanni Rotondóból Benedek atyát, Pio atya lelki vezetőjét, a kapucinusok volt provinciálisát, és „tanulmányozzák első kézből a jegyzőkönyvekben is említett tartományfőnök által elrendelt feljegyzéseket”.

A tanácsos javaslatát elfogadják, és XI. Pius pápa jóváhagyásával keresni kezdik, ki lenne megfelelő az apostoli vizitátor kényes tisztének betöltésére. Ki lenne az az egyházi személy, aki „egyszerre kiváló teológus, és különleges bölcsességgel megáldott férfiú, aki nem kerül a helyszínen uralkodó, fentiekben leírt szuggesztív légkör hatása alá, és képes megőrizni az igazság kiderítéséhez szükséges kritikus látásmódot egy ehhez hasonlóan kényes ügyben? Ezen felül elég ügyes ahhoz is, hogy alapos vizsgálódásaival ne keltsen feltűnést”.

A választás végül Raffaello Carlo Rossira, Volterra püspökére, a jövendőbeli bíborosra esik. A Szentszék tehát őt bízza meg annak a rendkívül nehéz kérdésnek a megválaszolásával, hogy ki is valójában Pietrelcinai Pio atya.

1 X. Pius pápa 1908-ban a középkor óra létező római inkvizíciót a Sacra congregatio Romanae et universalis Inquisitionis seu Sancti Officii névre nevezte át, röviden Sanctum Officium, magyarul szent hivatal. E könyvben e rövid elnevezést használjuk. A szervezet mai utóda 1965-től hittani kongregáció néven működik. (A fordító megjegyzése.)

2 A veratrin az alkaloidák csoportjába tartozó szénvegyület, kis mennyiségben heves tüsszögést idézhet elő. (A fordító megjegyzése.)

Első fejezet: Inkvizítor a kolostorban

1. „Menj Pio atyához!”

1921 májusának első napjaiban Monsignore Raffaello Carlo Rossi püspöki székhelyén tartózkodik, amikor levelet kap a szent hivataltól, amelyben felkérik, tegyen apostoli látogatást San Giovanni Rotondóba.

Volterra püspöke, a pisai születésű Monsignore Rossi akkor még minden bizonnyal azt sem tudja, hol is található pontosan San Giovanni Rotondo. Ám elsősorban nem ez aggasztja, sokkal inkább a levél tartalma tölti el nyugtalansággal. Azt az utasítást kapja, hogy az említett városka kapucinus kolostorában végezzen mélyreható vizsgálatot a szerzetesi fegyelem betartásával, az egyházi doktrínák tiszteletben tartásával és egy, állítása szerint stigmákat viselő barát személyével kapcsolatban. A feladat igen kényes és nehéz. A püspök úgy dönt, nem fogadja el a megbízást.

Levelet ír Merry del Val bíborosnak, amelyben kéri, mentsék fel a megbízatás alól, mert ez a probléma „rendkívül súlyos, és hatalmas felelősséggel jár”. „A feladat nehézsége természetesen nem a végrehajtásban áll, hanem abban, hogy olyan következtetésekre jussunk, amelyekre azután a szent hivatal Kongregációja támaszkodhat, amikor meghozza megfellebbezhetetlen ítéletét. Mindezekből következően, tehát ha tisztelendő atyák jóságából felmentést kaphatnék e megbízatás alól, nagyon örülnék, és örökké hálás lennék érte”.

A szent hivatal azonban elutasítja kérését, Rossi püspök megkapja az apostoli vizitátori kinevezést, és Rómába utazik, hogy tanulmányozza a szóban forgó barátról készült aktákat. Hatalmas anyagot talál, amelyben dicsérő szavak és vádak váltakoznak, egymásnak homlokegyenest ellentmondó állítások sora követi egymást. A püspök tanulmányozza az iratokban felvetődő égető problémákat, és késedelem nélkül útnak indul San Giovanni Rotondóba.

Pugliában, a Gargano-hegységet elhagyván továbbindul a kis falu felé, ahol Pio atya él. De ki is valójában ez a barát? Jelentésének elején Monsignore Rossi a következőket jegyzi meg: „Pio atya, világi nevén Francesco Forgione, idestova 34 éve született Pietrelcinában, amely Benevento után az első vasútállomás a Benevento-Avellino (helyesbítve: Campobasso) vasútvonalon. 1902-ben vagy 1903-ban lépett be a kapucinus rend foggiai rendtartományba. Noviciátusa, illetve tanulmányainak évei alatt egyik kolostorból a másikba vándorolt, egészségi állapota miatt azonban több alkalommal kénytelen volt újra és újra hazatérni. Hörgő-tüdőszöveti gócos tüdőgyulladásnak vélték panaszait, ám az orvosi vizsgálatok ezt a diagnózist soha nem támasztották alá teljes mértékben. Számomra, aki nyolc napon keresztül számos alkalommal beszéltem vele, úgy tűnt, hogy valóban szenved a fent említett betegségtől. Ez azonban nem más, mint saját személyes benyomásom, amelyet arra alapozok, hogy a szerzetes valóban szinte folyamatosan, enyhén köhög, ami a tüdőbetegekre utaló tünetnek mondható. Egyik otthon tartózkodása alkalmával Pio atyát pappá szentelték, valamikor 1910 körül. A háború kitörése után beállt katonának, ám a hadseregben csupán rövid ideig, és sok megszakítással szolgált, míg végül a nápolyi kórházba utalták. Ezt követően Foggiába küldték, vagyis San Giovanni Rotondóba, ahol jelenleg is tartózkodik. San Giovanni Rotondóba különös körülmények összejátszása nyomán került, amelyek véleményem szerint tőle teljesen függetlennek tekinthetők. Talán e kiváltó okokat ő maga észre sem vette. Volt azonban a kolostorban valaki, aki Pio atya érkezését támogatta, és feltételezésünk szerint a legjobb szándékkal hívta őt szent hitünk szolgálatába”.

2. Megérkezés San Giovanni Rotondóba

Kietlen vidék, földút, szegényes kolostor egy nehezen megközelíthető helyen. Monsignore Rossi 1921. június 14-én érkezik meg San Giovanni Rotondóba. Furcsa lakóhelynek tűnik ez egy misztikus szerzetes számára.

Mialatt talán efféle gondolatok járnak a fejében, megérkezik a kolostor kapujához. Egyszerű papi öltözetet visel? Vagy püspöki méltóságához illőt? Erre vonatkozóan nem rendelkezünk semmilyen feljegyzéssel. Az azonban bizonyos, hogy amint megérkezik a kolostorba, átadja megbízólevelét, és azonnali hatállyal megkezdi a vizsgálatot. Kezébe veszi a Szentírást, és a kikérdezendő személyeket arra kéri, esküdjenek meg ünnepélyesen a Bibliára, hogy vallomásukban csak az igazat mondják, és az elhangzottakkal kapcsolatban titoktartást fogadnak.

Vajon a kikérdezettek megtartották fogadalmukat? Kétség sem férhet hozzá. A kapucinus források nem tesznek említést ezekről a kihallgatásokról, és a nemrég kutathatóvá tett jegyzőkönyvek kivételével az eljárásnak még az emlékét is eltörölték.

A kolostor történeti dokumentumaiból csak annyit tudunk meg, hogy 1921. június 25-én egy messziről érkezett pap gyanúsításainak következményeként elterjedt San Giovanni Rotondóban a hír Pio atya áthelyezéséről.

Hogy ez a bizonyos pap Monsignore Rossi lehetett-e? Nem tudhatjuk. Lehetséges.

Mindenesetre ahhoz, hogy megtudjuk, mit lát, kit kérdez, és milyen következtetésekre jut Mons. Rossi, nem tehetünk mást, mint figyelmesen olvassuk tovább jelentését, amely ezt követően tér a lényegre.

3. A stigmatizált személy külseje

A kolostorba lépve Mons. Rossi mindenek előtt magát Pio atyát akarta látni. Amikor tehát a kihallgatott személy elé kerül, figyelmesen megvizsgálja és feljegyzi külső jellemvonásait. A következőket írja: „Pio atya enyhén sápadt arcszínű (ám nem túlságosan) és kissé beteges kinézetű (ám nem súlyosan), tartása kissé görnyedt. Járása lassú, és néha bizonytalan. Magatartása szerénységről és összeszedettségről árulkodik”.

Ezután a vizitátor feljegyez néhány, Pio atya jellemét is tükröző megállapítást: „Homloka magas és derűs, tekintete élénk, kedves, és néha elkalandozó, máskor azonban inkább vibráló. Arckifejezése jóságos és tiszta, őszinteséget tükröző, és valóban rokonszenvet keltő”. „Valóban” – írja Mons. Rossi, s ezzel elárulja, hogy maga is szimpátiát érez Pio atya iránt. A „mogorva kapucinus” jó és őszinte ember benyomását kelti benne, akár meg is tudná kedvelni őt. Ez teljességgel váratlan reakció a vizsgálat vezetőjétől.

A vizsgálat azonban csak most kezdődik. Rossi atya jelentéséből azt látjuk, hogy nem tér azonnal küldetése lényegére. Ám nyomban megbizonyosodhat egy Pio atyáról terjengő szóbeszéd természetéről. Az a hír terjedt el ugyanis a stigmákat viselő barátról, hogy nem vesz magához semmiféle táplálékot. Erről, rövid vizsgálódás Mons. Rossi a következőket jegyzi fel: „Úgy állították be előttem Pio atyát, mint aki gyakorlatilag levegővel táplálkozik. Ez azonban túlzásnak tűnik. Valóban nem eszik sokat, főleg amikor a zarándokok nagy számban érkeznek a kolostorba. Ilyenkor csodálkoznak is azon, hogyan tud oly sok órát étlen-szomjan tölteni a gyóntatószékben. Reggelenként semmilyen táplálékot nem vesz magához. […] Az ebédje sem túlságosan bőséges. Este keveset vacsorázik: néha egy kis csokoládét, gyakorlatilag egyszeri alkalomra csökkentve napi étkezéseinek számát. […] Azt azonban mindenki egyhangúan állítja, hogy valamicskét mindenképpen eszik.”

Rossi püspök levonja a következtetéseket ezekből a megfigyelésekből, és megcáfolja azt a híresztelést, hogy Pio atya nem táplálkozna: „Amint az a fentiekből is kitűnik, táplálkozása nem bőséges, ám semmiképpen nem támasztja alá azt a vélekedést, hogy Pio atya életvitele ebből a szempontból különleges »jelenség« lenne”.

Hatalmas munkájához képest talán valóban kevés ételt vesz magához. Azt azonban 1921-ig legalábbis nem jelenthetjük ki, hogy semmivel sem táplálja testét. Eszik némi zöldséget, néha egy-két almát, kávét nem iszik, ám fogyaszt például sört, amit egy laikus testvér készít. Mindezzel kapcsolatban talán csupán az lehet meglepő, hogy mekkora aránytalanság figyelhető meg fáradhatatlan munkálkodása és szegényes táplálkozása között. A kérdést a vizitátor is felteszi tehát: „De vajon hogyan képes ennyi munkát ellátni, miközben ilyen kevés étellel él?” Erre a kérdésére azonban nem talál választ.

4. A vizsgálat kezdete

Miután az inkvizítor figyelmesen megvizsgálta Pio atya külső, „fizikai” megjelenését és táplálkozási szokásait, nekilát kutatása egyik legalapvetőbb feladatának, hogy felmérje az atya legfőbb erkölcsi és lelki tulajdonságait.

A vizsgált személy feltérképezésében szisztematikusan halad. Június 14-étől kezdve nyolc nap leforgása alatt kilenc tanút idéz maga elé, és hallgat ki: két, az egyházmegyéhez tartozó papot, és hét kapucinus szerzetest.

Kérdéseinek lényege a következőkben foglalható össze: „Beszélj nekem Pio atyáról! Mondj el mindent, amit csak tudsz!” A kikérdezettek nem kéretik magukat, nem befolyásolja őket a kérdezőbiztos magas méltósága, kimerítő részletességgel válaszolnak a feltett kérdésekre.

Összességében véve válaszuk egybehangzó: „Pio atya mindig is kiváló szerzetes volt”. Püspöke egy kissé megütközve így nyilatkozik meghallgatása kezdetén: „De hát mi, kivétel nélkül, mindig is ezt állítottuk, papok és szerzetesek egyaránt!”

Rossi kérdezőbiztos feljegyzései szerint a meghallgatott tanúk egybehangzóan dicsérték Pio atya kiválóságát, és állításuk leginkább azért tekinthető megbízhatónak, mert válaszaikban „nem estek túlzásokba: Pio atyát mindannyian ájtatos léleknek tartják, amennyire ezt kívülről meg lehet ítélni. Vallásossága nem különbözik túl sokban társai magatartásformájától”. A tanúvallomások hitelességét a következő tény is alátámasztani látszik: „A jóságos atyával kapcsolatban azonban kisebb elmarasztalásokat is tesznek”. A tanúkat tehát láthatóan nem befolyásolták, mert bár hangsúlyozzák Pio atya jellemének pozitívumait, említést tesznek annak korlátairól is. A kihallgatás egyetlen újszerű motívummal szolgál, főleg a későbbi vallomások fényében: ez alkalommal még senki sem mond kifejezetten negatív ítéletet a jövendőbeli szentről. Minderről a következő fejezetben még szót ejtünk.

5. Az inkvizítor kételyei

Arról, hogy Pio atya mit gondolt, mit érzett, vagy hogyan viselkedett, amikor a szent hivatal képviseletében Rossi püspök megkezdte a nyomozást, semmit sem tudunk: érdekes lenne erről valamit megtudni, ám Pio atya levelezésében efféle kijelentéseknek semmi nyoma, szóbeli utalást erre vonatkozóan soha nem tett, minderről tehát az elsődleges források hallgatnak.

Monsignore Rossiról azonban tudjuk, hogy szívében némi elfogultsággal érkezett meg San Giovanni Rotondóba: ez talán megbízatásából adódott. Megérkezését követően ugyanis az alábbiakat jegyzi le: „Az igazat megvallva, Pio atya rám meglehetősen pozitív első benyomást tett.” Majd pedig megbízatásához híven, elkezdi az atya megfigyelését: „követi őt” az oltárhoz, a refektóriumba, a kolostorba. Semmi nem kerüli el a figyelmét. Figyeli, amint másokhoz beszél, majd maga is kikérdezi őt. Magyarázatot kér tőle az ellene felhozott vádakra, és a vele kapcsolatban felmerült problémákra. Egyik első megállapítása a következő: „Beszélgetéseink során Pio atya rendkívül kellemes társasági ember benyomását kelti, rendtársaival mindig derűs, vidám, szellemes társalgást folytat.”

A kettejük közötti beszélgetések során az atya „jól nevelt és tisztelettudó”, bár kissé meghökkentő, amikor például az „a kutyafáját” kifejezést használja. „Figyelemreméltó azonban, hogy a beszélgetések alatt egyetlen alkalommal sem veszi szájára Isten szent nevét, nem használja még a vidéki emberek között szokásos Jézusom, Istenem kifejezéseket, felkiáltási formákat sem” – írja a Rossi püspök.

A vizitátor megállapítja, hogy Pio atya „komoly, méltóságteljes és elmélyült szerzetes, emellett azonban nyíltszívű, a kolostorban társaival fesztelen, őszinte viszonyt ápol. A templomban és általában papi kötelességei teljesítése közben a kellő komolysággal jár el. A legcsekélyebb mértékben sem hanyagolja el feladatait, nem végez felszínes munkát, ami azonban néhány szerzetestársától nem mondható el. Hacsak nem tekintjük a tökéletességtől való eltérőnek azt a testhelyzetet, amellyel a kóruspadban ül: félig ülve, félig térdelve, karjával a padra támaszkodva, és fejét karjára hajtva”.

Mons. Rossi tovább folytatja megállapításait, és semmit sem hallgat el: „Természetesen ő sem tökéletes, kisebb hibákkal rendelkezik, ám eltökélt szándékkal halad előre a tökéletesedés útján. De hát miért állítaná bárki is, hogy már elérte azt?”

E megjegyzése után az inkvizítor felkészül rá, hogy legkisebb részletekbe menően megvizsgálja a stigmákat viselő barát lelki életének fő jellemzőit, és legfőképpen erényeit.

6. Három fő „vádpont”:
a szegénység, a tisztaság és az engedelmesség kérdése

Pio atyát ez minden bizonnyal váratlanul érte. A szegénységi fogadalom betartását tanulmányozva az inkvizítor először arra kéri Pio atyát, hogy beléphessen a szobájába. Az ajtó mögül egy szerény, egyszerű, mi több, szegényes cella tárul elé. Az atya „fiókjaiban, polcain csupán apró személyes tárgyakat őriz, meglehetős összevisszaságban: papírokat, kesztyűket, kinint, gyerekeknek való cukorkákat, szentképeket”. Mindent egybevetve igen szegényes lakhely, semmi említésre méltó tulajdonsággal.

Ami a hozzá érkező anyagi felajánlások kezelését illeti, igaz ugyan, hogy felettese engedélyével korábban Pio atya kezelte a levelek útján a világ minden tájáról neki küldött pénzeket. Még az Egyesült Államokból is érkeztek hozzá felajánlások. Ám az újonnan kinevezett provinciális atya útmutatásait követve már egyáltalán nem foglalkozik személyesen a hívek jótékonysági felajánlásaival, és mindenben az adományozók kívánsága, szándéka szerint jár el. Még saját, meglehetős szegénységben élő családjának sem juttat soha semmit: minden adományt a leginkább szükséget szenvedőknek küld el.

A szegénységi fogadalom betartásához tehát nem férhet kétség. De mi a helyzet az alázat és a szerzetesi tisztaság kérdésével?

A sok vád között több alkalommal is felmerült lelki gyermekeihez, főleg az asszonyokhoz fűződő bensőséges viszonya. Gyanúsítások érték azzal kapcsolatban, hogy miért használ tegező megszólítást bizonyos női hívekhez szólván, ami némelyek szemében túlságosan bizalmaskodó gesztusnak tűnhet. A vizitátor azonban figyelmezteti az olvasót: Dél-Olaszországban ezek a dolgok az emberek közötti kommunikáció természetes velejárói, Pio atya pedig sohasem tagadta, hogy a magázó formulát gyakorlatilag soha nem használja, és általában „te”, vagy „ti” megszólítással fordul híveihez.

Minden egyes vádpontot illetően Rossi püspök rendkívül lelkiismeretesen jár el: külön csoportba sorolja a pletykákat, a célozgatásokat, valamint a komolyabbnak tekinthető vádakat. Pio atya szerzetesi tisztaságát minden kikérdezett egyöntetűen dicséri. Amikor azonban női hívekkel találkozik, az emberek rögtön fantáziálni kezdenek, bizonyítéka azonban, úgy tűnik, senkinek nincs. Egy alkalommal igen rosszindulatú gyanúsítgatások kaptak lábra, ám az inkvizítor felfedte ezek okát, és a szóban forgó fiatal hölgy egy korábbi „vőlegényének” személyében azonosította a rémhírek terjesztőjét.

Egy másik esetben olyan nőkről esik szó, akik „megérintették Pio atyát, miközben ő betegen feküdt, és egy férfi, valamint a kolostor elöljárójának nővére ápolta. Állítólag azért tették ezt, hogy „részesüljenek szentségéből”. Mons. Rossi ez esetben is utánajár a hír igazságtartalmának és megállapítja: „mindez csupán egyszerű, és képzelődő elmék agyszüleménye. Az alkalmat pedig a házfőnök atya elővigyázatlan intézkedése teremtette meg. Pio atya, aki az engedélynek megfelelően nem élt ekkoriban szigorú klauzúrában, nem volt tudatában annak, ami körülötte történik és semmivel sem sértette meg elöljárója utasításait. Erről a kihallgatások alkalmával magam is meggyőződhettem”.

A vizitátor atya tehát felfed és megcáfol minden olyan feltételezést, amely alapján kétségbe vonható lenne Pio atya tisztasági fogadalmának megőrzése. Végül a következő megállapításra jut: „Bizonyosak lehetünk abban, hogy Pio atya e legfőbb keresztényi, szerzetesi és papi erény tekintetében is feddhetetlen, mint ahogyan ezt az általam kihallgatott tanúk is egybehangzóan állítják.”

Már csak a legfontosabb szerzetesi erény, az engedelmesség vizsgálata van hátra. Ezzel kapcsolatban Rossi püspök megállapítja, hogy Pio atya egyik legszembetűnőbb tulajdonsága a „mélységes alázat, a legtökéletesebb egyszerűség, és az evilági dolgok és a feléje áradó számtalan dicséret iránti tejes közöny”. Úgy tesz, „mintha személye körül semmi említésre méltó nem történt volna, mintha egyáltalán nem is állna a figyelem középpontjában, mintha nem is feléje áradna az a hatalmas tisztelet és megbecsülés, amely számos hívő esetében már egyfajta áhítatnak tekinthető”. Alázata leginkább az Egyház tekintélyének őszinte elfogadásában figyelhető meg. Amikor erről Pio atyát kérdezték, ő azt nyilatkozta, mindig engedelmességre törekszik, leginkább az anyaszentegyházzal szemben, hiszen „Az egyház által Isten szól hozzánk”. Erős szavak ezek. Vajon valóban hinnünk kell nekik? Mons. Rossi szerint igen, mert az engedelmesség erényének gyakorlásáról ő maga maradéktalanul meggyőződhetett. Amikor arra kérte Pio atyát, mutassa meg neki lelki vezetőjével folytatott levelezését, mely igen szokatlan kérésnek számított, szemrebbenés nélkül engedelmeskedett, és megmutatta a leveleket. Rossi püspök ezen elcsodálkozott, és a következőket jegyezte meg: „Az engedelmesség erényének ékes bizonyítékát jelentette számomra a tény, hogy Pio atya első szóra, minden kérdezősködés vagy megjegyzés nélkül rendelkezésemre bocsájtotta az összes levelet, amelyet Benedek atyával, az előző provinciálissal váltottak. […] Volterrába való visszatérésem után pedig, amikor arról értesült, hogy ismét szeretném megvizsgálni a mondott leveleket, az atya haladéktalanul utánam küldte azokat, és biztosított a legalázatosabb együttműködéséről. Amikor pedig rájött, hogy figyelmetlenségből néhány elkeveredett levél a küldeményből kimaradt, ő maga sietett mihamarabb utánam küldeni azokat.”

Végül Rossi püspök Pio atya imaéletét vizsgálta meg. Megfigyelte őt imádkozás, elmélkedés alkalmával, vagy amikor térden állva a rózsafüzért modta, ám a felettese által is említett „különleges áhítaton kívül” semmi említésre méltót nem talált. Hacsak azt nem, hogy Pio atya elismerte, az Úr néha-néha megtiszteli őt bizonyos különös jelenések, víziók küldésével, illetve különösen „emelkedett lelki állapot” megtapasztalásával.

A nyomozás folytatásaként Rossi püspök a templomban, misézés közben is megfigyeli Pio atyát. Az atya épp a miseruhát ölti magára, amikor az inkvizítor belép a kis templomba, helyet foglal az egyik fapadban, és vár. Megszólal a mise kezdetét jelző harang. Mons. Rossi figyel, és a következőket jegyzi meg: „Pio atya kissé túlzott áhítattal celebrál: öt perc megemlékezés az élőkért, négy-öt perc a holtakért, újabb két perc a kehely felmutatásakor”. A szertartást rendkívül akkurátusan, órával a kezében elemzi a vizitátor. A liturgia elvégzésében is megállapít néhány kisebb hibát. „Nem az előírásoknak megfelelő a főhajtás, a kéztartás a „könyörögjünk” felszólítás elhangzásakor. Az atya nem hajol meg a kereszt felé fordulva a „Mi Urunk Jézus Krisztus által” szavak kimondásakor. Egy kézzel lapozza és fogja meg a misekönyvet, nem hajol meg kellőképpen az oltárasztal előtt – ám ez lehet bordasérülésének és az ebből eredő fájdalmak következménye is – és nem pontosan, az előírásoknak megfelelően jár el a szentáldozás kiszolgáltatásakor… ezekre a dolgokra egy szentnek jobban kellene ügyelnie” – jegyzi meg a püspök.

Ezen kisebb hiányosságok azonban, mint később pontosít, nem Pio atya személyes „hanyagságának” következményei, sokkal valószínűbbnek tekinthető, hogy „pappá szentelésekor nem kapott megfelelően szigorú és mindenre kiterjedő képzést és útmutatást”.

A tüzetes vizsgálat a legapróbb gesztusok elemzésével és a cselekvések idejének percre pontos rögzítésével zárul. Semmi sem kerüli el az apostoli vizitátor figyelmét. Megfigyelései alapján a püspök éles elmével így nyilatkozik: első benyomása alapján, Pio atya minden szempontból feddhetetlen jellem.

7. A vizsgálat második szakasza

„Csoda, csoda!” Rossi apostoli vizitátor természetesen arról is tájékozódott, hogy Pio atyának ekkoriban már több csodát és egyéb természetfeletti képességet is tulajdonítanak, mint például a bilokáció képességét. A püspök atya nem hiszékeny ember, de nem is szkeptikus, és miután tüzetesen kivizsgálta Pio atya lelki életét, most ebben az ügyben is tisztán akar látni. Vizsgálatának következő szakasza a Pio atyával kapcsolatos különleges jelenségek feltárását foglalja magában.

Az inkvizítor keményen dolgozik, nappal kikérdezi a kapucinus testvéreket, éjjelente pedig gyertyafény mellett a kolostorba érkezett leveleket olvassa át. Az átnézett levelek közül jó néhány, nem bizonyítható csodákról, gyógyulásokról beszél, amelyek talán megtörténtek, de az is lehetséges, hogy egyáltalán nem estek meg. Pio atya személyes levelei között azonban néhány hihetőnek tűnő leírást is talál: megbízhatónak látszó leírásokat az atya közbenjárására történt csodákról. Orvosi bizonyíték és ellenőrzés nélkül azonban bármiféle következtetésre jutni elhamarkodott dolog lenne, így a csodák valódiságának kérdése továbbra is megválaszolatlan marad.

Még ennél is összetettebbnek tűnik azonban a bilokáció jelenségével kapcsolatos esetek elemzése. E jelenséget lehetetlen minden kétséget kizáróan bizonyítani, az igazság kiderítésére ez esetben nincs más mód, mint az érintett személy kikérdezése. Pio atya nem szívesen beszél saját magáról: eskü alatt tett vallomásában a jelenség létezését és megtapasztalását nem tagadja, sőt bár zavarban érzi magát miatta, meg is erősíti azt. Így, más lehetősége nem lévén, az inkvizítor megállapítja, hogy „amíg nem kerül elő a mindezt egyértelműen cáfoló bizonyíték, az atya szavait igaznak kell tekinteni, annál is inkább, mivel mind a hamis eskü, mind a hamis vallomás feltételezése súlyos következményekkel járna az atya életére és erényeire nézve”.

Pio atya a bilokáció jelenségének megtapasztalását valójában csupán néhány esetre vonatkozóan ismerte el, szavainak keresetlen egyszerűsége és őszinte tisztasága pedig még a kérdező felet is meglepte. Sőt: bár szavainak igazságát szerzetestársainak vallomásai is alátámasztják, Pio atya mégis annak a határozott kívánságának ad hangot, miszerint jobb lenne, ha ezek a nehezen megfogható dolgok inkább örökre titokban maradnának.

Az említett jelenségekkel kapcsolatos jegyzőkönyvek olvasása szomorúsággal tölti el a kutató szívét. A vég nélküli vádaskodás és számtalan kihallgatás, amit az atyának el kellett viselnie, nem méltó eljárás evangéliumi tisztaságú életéhez. Ezt maga Rossi püspök is elismeri, és hangsúlyozza, milyen égbekiáltó ellentét mutatkozik „az álnok szerzetest” ért vádak, és az általa tapasztalt tények között, amelyek Pio atyát alázatos, őszinte léleknek mutatták, aki legszívesebben elrejtőzne a világ elől. A püspök feletteseinek tett jelentésében így ír: „Szomorú, hogy ez a sok alaptalan szóbeszéd és vádaskodás milyen rossz fényt vethet e szegény kapucinus szerzetes életére. Szeretném külön is felhívni eminenciás uraim figyelmét Pio atya őszinte és logikus, ellentmondásoktól mentes vallomásaira, amelyek a legkevésbé sem támasztják alá a feltételezést, miszerint valamiféle szenzációhajhász csodatevő, vagy felforgató népvezér lenne. Véleményem szerint ő csupán egy szerencsétlen szerzetes, aki mindennél többre tartja a magányos elmélyülést, és akarata ellenére került a világ figyelmének középpontjába. Az elmúlt évek alatt számos olyan dolgot tulajdonítottak neki, amelyek, bár valószínűleg igazak, ő maga jobban szerette volna, ha soha nem kerülnek napvilágra. Amikor csak módjában állt, nem mulasztotta el felemelni szavát ezen dolgok felesleges fitogtatása és hangoztatása ellen, amelyeket, legyenek bár igazak vagy kitaláltak, saját szavai szerint, »legkevésbé maga az érintett fél értett«”.

8. Az inkvizítor, a vádlott és a stigmák

Az apostoli vizitátor munkája június 17-ének délutánján jut el a legdrámaibb pillanatához.

Ekkor a vizsgálat már javában tart, számos konkrétumra minden kétséget kizáróan fény derült, Monsignore Rossi már kihallgatott több tanút, háromszor meghallgatta magát Pio atyát is. A szerzetes már első kihallgatása alatt említést tett a stigmákról, és olyan dolgokról számolt be a vizitátor atyának, amelyeket ő megkövülten hallgatott. Egy alkalommal Pio atya a következő állítást tette: „Azon a napon, amikor megkaptam a szent stigmák ajándékát, láttam a Mi Urunkat a keresztfán. […] Hívott engem, hogy vegyek részt szenvedéseiben, és azt mondta: »Szenvedéseim részesévé teszlek téged«. […] Miután a látomás eltűnt, újra magamhoz tértem, és megláttam ezeket a sebhelyeket itt, amelyekből friss vér csepegett.”

Attól a naptól kezdve a kapucinus atya féltékenyen őrizte titkát: kezén állandóan ujjatlan kesztyűt viselt, lábán zoknit és cipőt hordott. Hogy mit rejtegetett valójában?

Rossi püspök mindenképpen fel akarja fedni a rejtélyt. Június 17-én, délután fél ötkor elindul a szerzetes cellája felé. Átvág a folyosón, és megáll a cella ajtaja előtt. Határozottan kopogtat, a fiatal szerzetes pedig alázatosan ajtót nyit neki. „Mutasd meg a stigmáidat!” – hangzik az utasítás.

Pio atyát úgy éri a felszólítás, mint derült égből a villámcsapás. Mons. Rossi észreveszi ezt, és megjegyzi: „Pio atya […] engedelmességből belenyugodott a vizsgálatba, ám figyelmemet nem kerülhette el mindezek alatt átélt óriási belső vívódása. Érzései az arcára voltak írva. Azon az estén megvallotta nekem: »A mai napon a szent engedelmesség fogadalma bizony hatalmas súllyal nehezedett rám.«”

A kapucinus beleegyezően felfedi a kezét. A kesztyű a vértől hozzátapadt a bőréhez, levétele fájdalmat okoz neki. És a stigmák feltárultak az inkvizítor szeme előtt. Ő pedig nem tehetett mást, feljegyezte: „A stigmák valóban ott vannak. Valósággal állunk szemben, ez tagadhatatlan”.

A püspök részletesen dokumentálja a látottakat: „Sebhelyek láthatók Pio atya kezén, melyeket véleményem szerint vér szivárgása okozott. Szövetsérülés, vagy nyílt seb a kézen jelenleg sehol sem nem látható, legalábbis a két tenyéren nem. A kézfejen seb, vagy sérülés bizonytalan nyoma kivehető, ám azt kijelenthetem, hogy a kezet teljes egészében átjáró sebhely sehol nem látható”.

Ezek a stigmák tehát különböznek Szent Ferenc stigmáitól, melyek a feljegyzések szerint inkább húskinövéshez hasonlítottak.

Rossi püspök figyelmesen megvizsgálja a sebhelyeket, mérőszalagot hoz, pontosan megméri a sebek kiterjedését. Néhány centiméteres kiterjedésről van szó. A püspök hegeket is lát, és arra kéri Pio atyát, szedje le a varosodott részt, és maga is megpróbálja eltávolítani azt. Pio atya ezen a ponton már a szenvedés jeleit mutatja. A csendet kérdések szakítják meg. Az inkvizítor arra kéri a szerzetest, hogy üljön le. A vizsgálat, úgy tűnt, véget ér, ám nem ez történt. „Vegye le a cipőjét és a zokniját!” – utasítja Monsignore Rossi. Cipője viseltes, egy szegény kapucinus baráthoz illő. Miután az atya félreteszi azt, a vizitátor lehajol, és kíváncsian szemügyre veszi a lábon látható sebhelyeket. Ezek a sebek „már alig láthatóak, gyógyulófélben voltak. Csupán gomb nagyságú, fehérebb bőrfelület volt látható”. A kézen és a lábfejen látható sebhelyek különbözősége meglepi a vizitátort, aki itt is vérző sebekre számított. Magyarázatot kér a jelenségre Pio atyától. Ő így felel: „A stigmák néha élénken megmutatkoznak, máskor elhalványulnak. Véglegesen azonban soha nem tűnnek el. Időről időre újra előjönnek, megnyílnak. Talán ez történik majd a lábfejen lévő sebhelyekkel is”.

Az inkvizítor elmereng a hallottakon, majd arra kéri a szerzetest, vegye le csuháját és ingét, és mutassa meg a mellkasán lévő sebhelyet is. Bár Rossi püspök az orvosi jelentésekből már ismeri a sebhely formáját, leírását, mégis, amikor saját szemével látja azt, megdöbben. Kereszt alakú sebhelyet, vagy talán egy vágásnyomhoz hasonlót vár, ám mást talál. Így írja le a látottakat: „A mellkason háromszög alakú, borvörös sebhely látható, mellette pedig több kisebb helyezkedik el. Fordított kereszt alakú stigma nem látható”.

Meglepetését nem tudja elrejteni. Megkérdezi Pio atyát, vannak-e testén máshol is ezekhez hasonló, különös jegyek, sebhelyek, vagy elváltozások. Pio atya biztosítja róla, hogy „egyéb hasonló hely nem látható a testén”. Megállapítást nyer tehát, hogy 1921-ig nem voltak Pio atya testén egyéb, stigmákra emlékeztető elváltozások.

9. Az inkvizítor éjszakája

Az éjszaka során Rossi püspök a szobájában végiggondolja a nap folyamán látottakat és hallottakat. Pio atya felfedte előtte a stigmák eredetét. Elmondása szerint Úr szólt hozzá, és küldetést adott neki: »Szenvedéseim részesévé teszlek téged«. – mondta neki, majd elküldte neki a stigmákat.

Lehetséges lenne mindez? Megkezdődik a stigmák hivatalos vizsgálata. Az eljárás során Lemius dominikánus atya a stigmák megjelenésére négy lehetséges magyarázatot talált:

1. Belső eredetű, patológiás jellegű betegség következményeként jelennek meg.

2. Külső eredetűek, szuggesztió vagy mesterséges anyagok használatával idézték elő őket.

3. A stigmák lehetnek isteni eredetűek,

4. vagy az ördög cselszövésének eredményei.

Jelentésében az inkvizítor leszögezi, hogy az általa tapasztaltak alapján, főleg Pio atya vallásosságára tekintettel, a maga részéről a negyedik pontban felsorolt lehetőséget kizártnak tartja.

A másik háromra vonatkozóan a következő igen fontos, általános megállapítást teszi: Pio atya életmódja, spirituális buzgalma, papi hivatásának odaadó szeretete, erős egyénisége, határozott, ám mértéktartó jelleme, nem utolsósorban pedig szívből jövő vidámsága és találó tréfái nem keltik betegségtől gyötört ember benyomását. Szintén kizártnak tekinthető, hogy a stigmákat az atya pusztán önszuggesztió útján, a megfeszített Krisztus szenvedésein elmélkedve, magának idézte volna elő. Felteszi a kérdést: „Egy neuropátiás személy vajon hogyan lenne képes ellátni a papi szolgálatot, és miért nem tapasztalhatók rajta a betegség egyéb jelei, például gyulladás vagy más kóros folyamatok?”

Az önszuggesztiót, valamint a lelki vezető, Benedek atya közreműködését tehát a jelentés egyértelműen kizárja. Rossi püspök kritikus szemmel tanulmányozta kettejük levelezését, és határozottan kijelenti, hogy Gemelli atya feltételezése, miszerint a stigmák gondolatát Benedek atya sugalmazta volna, nem állja meg a helyét. Már csak azért sem történhetett így, mivel a stigmákról, illetve a Krisztus szenvedéseiben való részvételről kettejük közül elsőként Pio atya tesz említést, és ő értekezik róla hosszabban.

A kémiai vagy fizikai eszközök igénybevételéről, a karbolsav, illetve a veratrin lehetséges felhasználásáról az inkvizítor is eltöpreng. Majd felteszi magában a kérdést: „A stigmákkal kapcsolatban vajon szemfényvesztés áldozatai lennénk? Vajon lehetséges lenne, hogy valamiféle otromba tréfaként Pio atya, a szenvedéstől sem riadva vissza, maga okozta volna a sebeket saját magának, majd mesterségesen fenntartotta volna azokat annak érdekében, hogy a szentség hírébe kerüljön?” A tüzetes vizsgálat után azonban az inkvizítor így nyilatkozik: „A karbolsavat Pio atya valóban injekciós tűk sterilizálásához kérte, a veratrinra pedig egy ártatlan tréfa miatt volt szüksége! Pio atya maga is meggyőződhetett a por hatásáról, amikor egy alkalommal elenyésző mennyiséget egy szerzetestársától kapott, és a tubákjába kevert.

Pio atya nem tudta, milyen anyag ez valójában, ahogy a mérgekről, vagy e vegyület mérgező hatásáról szintén nem volt tudomása. Azért kért az anyagból csupán négy grammnyi mennyiséget, mert néhány szerzetestársával szerette volna megismételni a tréfát! Ez minden. Az eset tehát egyáltalán nem rossz szándékról, csupán az atya szellemességéről és tréfás kedvéről tanúskodik.”

A végső döntést természetesen a szent hivatal bíborosaira hagyva, Rossi püspök kijelenti: az ésszerűség törvényei szerint, a megvizsgált bizonyítékok fényében, Pio atya stigmái csupán isteni eredetűek lehetnek.

10. Ibolyaillat és forróság

Mikor Rossi püspök már azt hiszi, hogy a rá bízott feladatot teljesítette, és a vizsgálatok végére ért, San Giovanni Rotondó-i tartózkodása alatt két olyan meglepő dolog jut a tudomására, amelyeket, úgy érzi, a szent hivatal nevében ki kell vizsgálnia. Mialatt a kolostorban tartózkodik, ő maga is érez „valamiféle különös, meglepően kellemes, leginkább az ibolyáéhoz hasonlító illatot.” Azt mondják, az illat Pio atya cellájából jön, és hogy ezt minden Isten által kiválasztott személy érzi, az elragadtatás állapotának jeleként. Jelentésében Rossi püspök rögtön megjegyzi: „De hát én nem vagyok Pio atya csodálója! Tökéletesen közömbösnek tekintem magam iránta.”

Honnan ered hát ez a különleges illat? Nehéz lenne megmondani. Pio atya szobájában egy darabka szappanon kívül egyéb illatos anyagot nem találnak. Akkor hát honnan származik az illat, amely bizonyos pillanatokban felerősödik, máskor pedig hullámokban tör elő, és a távolból is érezhető? Az idő és az évek múlásával Pio atya ruhái, még a haja is átveszi ezt a csodálatos illatot, mint azt későbbiekben még látni fogjuk.

Monsignore Rossi még ezen az eseten elmélkedik, amikor egy másik megmagyarázhatatlannak tűnő esemény is a tudomására jut. Pio atya testhőmérséklete időnként végletesen szélsőséges változásokat mutat, a hyperthermia jelensége a lehető legkülönösebb módon valósul meg nála. Előfordul, hogy amikor megkísérlik megmérni az atya testhőmérsékletét, a hagyományos lázmérők egyszerűen eltörnek, ezért kénytelenek a lovak kezeléséhez alkalmazott lázmérőt használni, amelynek higanyszála Pio atya esetében 48 °C-os hőmérsékletet mutat! E különös eseményt többen is tanúsítják, köztük a magukat szkeptikusnak mondó személyek is, akik azonban ennek a ténynek a valóságát kénytelenek elismerni, és hajlandóak vallomásukkal is alátámasztani azt.

Monsignore Rossi szintén megkísérli megérteni ezt a felettébb különös jelenséget, és mindenekelőtt Pio atya magyarázatát kéri róla. Az atya azt állítja, hogy „A jelenségnek valamilyen belső oka van: melyet bizonyára az Úr megnyilvánulásának jeleként kell értelmezni”. A püspök hivatalos jelentésében így ír: „Úgy tűnik, mintha valamiféle különleges lelki állapotról lenne szó, és nem szó szerinti értelemben vett fizikai betegségről, amikor Pio atya, saját kifejezésével élve úgy érzi, mintha kemencében égne. A jelenség a lehető legkülönösebb, hiszen e lázas állapot fennállása alatt Pio atya egyáltalán nem tűnik elesettnek vagy levertnek, fenn tartózkodik, járkál, mindent ugyanúgy tesz, mint máskor”. Ebben az esetben is csupán isteni eredetű dologról lehet szó: Rossi püspök ennek ellenére óvatos marad, semmilyen elhamarkodott megállapítást nem tesz. Gondolkodik, jelentésében pedig feljegyzi: „Azt, hogy ez az eset, azon felül, hogy különleges, csodás eseménynek tekintendő-e, majd az Úr nyilatkoztatja ki számunkra, amikor Ő jónak látja azt”.