Dan Millman

BÉKÉS SZÍV,
HARCOS SZELLEM

Spirituális küldetésem
igaz története

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dan Millman / Peaceful Heart, Warrior Spirit

First published in the United States of America by HJ Kramer Inc.
in a joint partnership with New World Library, USA, 2022

Az Édesvíz könyvek a GLB Könyvkiadó Kft. gondozásában jelennek meg.

Fordította

Kovács Zsuzsa

Szerkesztette

Barsi Nikoletta

Copyright © Dan Millman, 2022

Hungarian translation © Kovács Zsuzsa, 2022

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2026

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2026

Original cover design theBookDesigners

Cover illustration shutterstock.com

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 9789635072781

Tartalom

Előszó: Váratlan élet

Kulcsfogalmak

Első rész:
Alapok

1. Meghatározó pillanatok

2. Újjászületés

3. Nagy törekvések

4. Felnőtté válás

5. Tervváltozás

6. Folyamatos változás

7. Edzői évek

8. Tanszéki napok

Második rész:
A négy mentor

9. A Professzor

10. A Guru

11. A Harcos-Pap

12. A Bölcs

Harmadik rész:
Tanítás és tanulás az új évezredben

13. A megvilágosodás pillanatai

14. Az út folytatódik

Epilógus: Itt és most

Köszönetnyilvánítás

Személyes családomnak, tágabb családomnak
és szellemi családomnak ajánlom.
Segítsen ez a kenyérmorzsákból álló nyom
megtalálnotok a saját utatokat.

Vezessenek a csillagok a sötét, fénypettyes erdőben, kanyargós, szenvedélyes ösvényeken. Tanulj a vándorlásodból… hogy erősebben és bölcsebben térj vissza az itt és mostba, ahol otthonra lelsz.

AGNIESZKA RAJCZAK

Előszó

Váratlan élet

Nem mindenki elveszett, aki vándorol.

J. R. R. TOLKIEN

Szeretnék elmesélni neked egy igaz történetet. Réges-régen elindultam a modern világban, hogy értelmet keressek benne. Az ezt követő években fiatal sportolóból a gyakorlati (egyesek szerint spirituális) életvezetési készségek idősebb tanítójává fejlődtem. Az események és tapasztalások úgy alakultak, ahogyan leírtam őket – nem metaforikusan vagy egy párhuzamos dimenzióban, hanem a mindennapi élet viharos színterén.

Könyveimben és előadásaimban már évtizedek óta a békés szívvel és harcos szellemmel élt életet ismertetem. Ez a nyitott, bárki számára elérhető út a több évtizedes szertorna- és harcművészeti edzésekből és az út során megismert vezetőkkel végzett munka révén alakult ki. A felismerés csak hosszas előkészületek, pályakorrekciók és alázatra késztető ébresztések után jött.

Bár sok szerző és példakép inspirált, négy mentor volt a legnagyobb hatással az életemre és a munkámra. A második részben név szerint azonosítom őket, itt azonban a találkozásainkban játszott archetipikus szerepük alapján hivatkozom rájuk:

A Professzor: egy bolíviai tudós-misztikus, aki olyan iskolát hozott létre, amelynek tanterve a megvilágosodáshoz fokozatosan vezető spirituális gyakorlatok globális örökségét tartalmazta.

A Guru: egy amerikai születésű spirituális mester, akinek radikális tanításai túlléptek a létező technikákon, de a későbbi viselkedése másfajta tanulságokat hagyott maga után.

A Harcos-Pap: egy harcművész, metafizikus, gyógyító és karizmatikus spirituális csirkefogó, aki lelkeket mentett meg, és ajtókat nyitott a jövőbeli karrierem és hivatásom felé.

A Bölcs: a valóság híve, akinek paradox tanítása – egyszerű, mégis nehéz, gyakorlatias, mégis idealista – a jelen cselekvésben gyökerező új világosságot hozott.

Az első két mentorom, a Professzor és a Guru inspirált A békés harcos útjának megírására, míg a Harcos-Pap és a Bölcs befolyásolta mindazt, ami utána következett. Mindegyiküknek megvoltak a maguk adottságai és vakfoltjai. Más tanítók, guruk és spirituális tekintélyek hatalmas együttes mezőjében jelentek meg, akik közt voltak jóindulatúak, veszélyesek vagy megtévesztettek. Nem volt mindig könnyű megkülönböztetni az egyik típust a másiktól. Az egyes mentorokhoz vonzó körülmények, és az, hogy végül miért léptem tovább, adja a történetem lényegét.

Néhány olvasóban felmerülhet a kérdés, hogy mi a helyzet a tanítómmal, Szókratésszel. Ő a négy mentor egyike? Ha nem, akkor miért nincs felsorolva? Érthető kérdés, hiszen az első Békésharcos-könyvemben az önéletrajz és a fikció keveredik, és épp elég kétértelműséget hagyok meg, hogy rejtélyesnek tűnjön az öreg benzinkutas bölcs, akit Szókratésznek neveztem el.

Ezt a kétértelműséget feloldandó, most teszek egy kis kinyilatkoztatást: Én vagyok Szókratész. Vagyis az irodalmi szereplő, akit az ókori görögről neveztem el, a saját pszichém kivetülése. Nem a tanítványa, hanem a teremtője vagyok. Múzsámként segített a saját megalkotásában. Párbeszédeink nem emlékezetes beszélgetések voltak, hanem úgy folytak ki belőlem, ahogyan leírtam őket. A 2006-os, Szókratész utazásai című regényem ennek az irodalmi karakternek az elképzelt életét és a szellemét megedző tapasztalásokat közvetíti.

Másképp fogalmazva: Szókratész valóságos, Dan Millman pedig kitalált figura. Azoknak az olvasóimnak és a szemináriumom résztvevőinek, akik olyan tanítóra vágytak, mint Szókratész, mindvégig ott volt. Ahogy az ifjú Arthurnak Merlin, Frodónak Gandalf, Luke Skywalkernek Yoda, Daniel-sannak Mr. Miyagi, Carlos Castanedának pedig Don Juan Matus – mentorok és tanítványok az életből és a legendákból – nekem ott volt az én Szókratészem. Tanításai azokból a tapasztalásokból születtek, amelyeket a következő fejezetekben leírok.

Még a legaprólékosabb memoáríró is megbízhatatlan elbeszélő, aki személyes szűrőkön és elfogultságokon keresztül idézi fel a múltat. A saját életem főszereplőjeként az idő múlásával könnyű lenne rózsásabb, szellemesebb vagy jelentősebb színekkel megfesteni az önarcképemet. Ennek ellenére a lehető legpontosabban meséltem el az eseményeket, összevetve az emlékeimet a barátok és a családtagok emlékeivel. Remélem, hogy a hitelesség és őszinteség kompenzálta az esetleges hiányosságokat. Ennek, az átalakító küldetéstörténetének mostanáig kellett várnia.

Mindig is a most volt a kedvenc időm. És bár a történet az enyém, az út mindnyájunké.

DAN MILLMAN, 2021 ŐSZ

Kulcsfogalmak

Spirituális

Ami inspirál, az felemel.

Némelyek, mint én, még csak most kezdik megsejteni a hétköznapi élet erőteljes vallását – a frissen felmosott padló, az egymásra rakott edények és a szárítókötélen lengedező ruhák spiritualitását.

ADAIR LARA

Bölcsesség

Perspektíva. Realizmus. Megértés.

A tudás beszél, a bölcsesség hallgat.

JIMI HENDRIX

Megvilágosodás

Felébredés a valóságra. Ráeszmélés. Gyakorlat.

A megvilágosodás nem pusztán fényes formák és látomások meglátásában áll, hanem a sötétség láthatóvá tételében. Ez utóbbi azonban nehezebb és ezért népszerűtlenebb.

CARL JUNG

Isten

Minden, ami létezik.

Bárhová fordulsz, mindenhol Isten arca van.

MOHAMED

Első rész

ALAPOK

Nem napokra emlékezünk. Pillanatokra emlékezünk.

CESARE PAVESE

A tapasztalat lehet a legjobb tanító, de mikor kezdődnek a meghatározó tapasztalások – a születéskor, a fogantatáskor, vagy, ahogy egyes bölcsek állítják, az előző életekben? Bármi legyen is a válasz, abban egyetérthetünk, hogy felnőtt énünk a gyerekkorunk magvaiból nő ki.

A saját gyerekkorom pillanatai adták az alapot mindahhoz, ami később következett. Érdekes gyakorlatnak találtam az életem fiatalkori eseményeinek felelevenítését, amelyek egyszerre voltak váratlanok és valahogyan elkerülhetetlenek. Életemnek és tanári és írói pályafutásomnak csak visszatekintve van értelme.

Az első részben az összes kártyámat kiterítem az asztalra – a lapokat, amelyeket kaptam, és hogy hogyan alakult az egész. Remélem, hogy az olvasóim számára élvezetes lesz a játék kibontakozása.

1. fejezet

Meghatározó pillanatok

Vannak időszakok, amikor a közlekedés egyetlen elérhető módja számodra az, hogy vakon, hitből ugrasz.

MARGARET SHEPHERD

1964 kora tavasza. Greenwichi középidő szerint délelőtt 10:15.

Magasra emelkedtem egy trambulin fölé, és szaltót ugrottam a londoni Royal Albert Hall levegőjében az első Trambulin Világbajnokságon. Itt, az utolsó fellépésemen, miután bemutattam két dupla csavart flipet egy tíz ugrást tartalmazó sorozatból, teljesen kiürült a fejem. Fogalmam sem volt, hogy most mi jön.

Ez nem volt teljesen meglepő, tekintve, hogy aznap kora reggel repültem oda Kaliforniából. A négyórányi nyugtalan alvás valami álomszerűséget kölcsönzött ennek a dermedt pillanatnak. És miért ne álmodnék? Otthon éjjel 2:15 volt.

Néhány órával korábban léptem be a verseny helyszínére, és megláttam a tizennégy országból érkező sportolók kontrollált káoszát az alattam lévő szinten. Négy trambulinon melegítettek be éppen. Láttam Gary Erwint, a Nemzeti Egyetemi Atlétikai Szövetség (National Collegiate Athletic Association; NCAA) akkori műugró alkatú és stílusú bajnokát, akit már a televízióból ismertem. Aztán Wayne Miller ragadta meg a figyelmemet, amint éppen egy olyan mozdulatot hajtott végre, amit nekem sosem sikerült, és amit találóan Millernek neveztek. Az Amerikai Torna Szövetség akkori országos bajnoka voltam, ezért kaptam meghívást.

Gary, Wayne és az edzőik (akik, mint megtudtam, a zsűriben is szerepelnek) már napokkal korábban megérkeztek, hogy akklimatizálódjanak. Tizennyolc éves voltam, gyötört a jet lag, és egyedül érkeztem.

Néhány alapvető bemelegítő sorozatomat látva senki nem fogadott volna rám. Inkább a hitre kellett hagyatkoznom, mint az önbizalomra. Az, hogy a bemelegítést ki nyeri meg, nem számít – emlékeztettem magam.

Csak akkor jöttem rá, amikor felkapaszkodtam a trambulinra, hogy elkezdjem az utolsó gyakorlatomat, hogy nem vagyok teljesen egyedül. A várakozó, immár néma közönséget és a zsűrit fürkészve felpillantottam a bemondóasztal felé, és nemcsak George Nissen trambulinfeltalálót és a bajnokság házigazdáját láttam, hanem – megdöbbenésemre és örömömre – Xavier Leonardot, a középiskolai osztályfőnökömet és első trambulinoktatómat is, aki ragyogó szemmel nézett rám.

Borzongás futott végig a gerincemen.

Most, a levegőben, amikor minden kockán forgott, tovább kellett mennem, tennem kellett valamit, bármit – és tettem is. A testem és az éveken át folytatott edzés döntött helyettem: egyik mozdulat követte a másikat. Zen ugrás, elme kizárva (mushin), ahogy a szamuráj harcosok nevezték. Mások az elmélyedésnek ezt az állapotát zónának, flow-nak vagy csúcsélménynek nevezik.

Sok sport és játék, mint a tenisz, a golf, a baseball és az úszás is igényel sportolói képességeket, de nagy valószínűséggel senki nem hal meg közben. Az olyan harcos sportokban, mint a trambulin és a gimnasztika, a szabad szólómászás, a nagy hullámos szörfözés, a bázisugrás és más extrém kihívások, a test a tét – egy pillanatnyi figyelmetlenség, egyetlen elcsúszás katasztrófához vezethet.

Évekkel azelőtt egy trambulinos barátommal kockázatos kihívásos játékot játszottunk, amelyben egyik hátraszaltót ugrottam a másik után, amíg a barátom be nem kiabált egy nehéz mozdulatot, például hogy „dupla csavarral dupla hátra” – egy kiabálva kiadott parancs, amely mintha a tudatos elmémet megkerülve egyenesen a testemhez ment volna, amely aztán magától végrehajtotta a mozdulatot. Félelmetes és egyszerre felemelő érzés volt ez a kockázatos játék. Álmomban sem gondoltam volna, hogy ez a könnyed játék ilyen sokat jelenthet – egészen addig a pillanatig a levegőben.

Nincs múlt, nincs jövő, nincs én. Csak a kinesztetikus tudatosság, ahogy a testem hajtja végre a mozdulatokat egymás után: egy dupla szaltó teljes fordulattal, egy újabb többszörös csavar…

Mivel nem tudtam pontosan, hány mozdulatot is végeztem el, bíznom kellett az évek óta tudat alatt gyakorolt számolásomban, és egy egy és háromnegyedes hátraszaltóval, majd egy dupla hátraszaltóval fejeztem be hasról, és így érkeztem a lábamra. Megcsináltam. Végignéztem a közönségen, ahogy a taps egyre erősödött.

A székemhez visszasétálva felpillantottam, és láttam, hogy Mr. Leonard rám mosolyog. Kezeket éreztem a vállamon, és a hátamat veregették. Aztán végül átjárt a helyzet valósága: épp most nyertem meg az első Trambulin Világbajnokságot. Halványan emlékszem, hogy kezet ráztam Garyvel és Wayne-nel, amikor felléptem a dobogóra. Megszólaltak a trombiták, és George Nissen átnyújtott nekem egy ezüstkupát. Vakuk villantak. Fényképezőgépek zárhangját hallottam.

Ahogy a taxim visszaindult a Heathrow-ra a hazafelé tartó járatomhoz, feltűnt, hogy a sofőr semmit sem tud a versenyről, ahogy a saját életüket élő londoniak és a turisták tömegei sem. Az a nap apró lábjegyzetként került be a sporttörténelembe. Az élet lehetőségeiről alkotott képem azonban akkor megváltozott. Nem, nem váltam legendává a saját fejemben (és soha nem is fogok), de valami olyasmit értem el az életem első tizennyolc évében, amit már soha senki nem vehet el tőlem.

Sóhajtva helyezkedtem el a repülőgépen az ülésemben, miközben a gép felgyorsult, és én ismét az égbe emelkedtem. Mivel képtelen voltam elaludni, az emlékek folyójában sodródtam mindazzal kapcsolatban, ami akkor odavitt engem…

A kezdetek

Totyogós koromban egy Los Angeles-i bérlakásban laktunk a Silver Lake Boulevard-on, egy forgalmas főútvonalon, amely a családi legendák szerint majdnem a halálom helyszíne volt, amikor egy pattogó labda után kirontottam a gyorsan haladó autók közé. Apám, aki épp csak egy pillanatra nézett máshová, és ezzel lehetővé tette a kirohanásomat, azonnal visszarángatott a járda széléről, és ekkor kaptam gyerekkorom egyetlen fenekelését.

A korai kockázatvállalásom másik jó példája az, amikor egy családi strandolás alkalmával a hullámok felé vettem az irányt. Elestem és a víz alatt hemperegtem, megpillantottam a felhőktől fodrozódó kék eget, majd a homokos tengerfenéken szikrázó napfényes kagylókat, mielőtt apám erős karjai kiemeltek a hullámok közül. Köpködtem a vizet.

Amikor hatéves voltam, saját házba költöztünk egy olyan környéken, ahol rengeteg japán és spanyol család élt, akiknek a gyerekei lettek az iskolatársaim. Azzal töltöttem a játékidőmet, hogy Steve Yusát követtem az utcán, aki kilencéves volt, mint a nővérem, DeDe. Amit Steve-től tanultam, azt továbbadtam kisebb barátaimnak, Timmynek és Tootie-nak a szomszédból – így gyakoroltam a tanítvány és a tanító kettős szerepét.

Egy délután Steve-hez és nagyobb barátaihoz csapódtam, akik éppen egy épülőfélben lévő házat fedeztek fel. Azon a bizonyos napon megmásztuk a mi városi hegyünket, hogy a furnérlemezből készült tetőről élvezhessük a fennkölt kilátást. Hat méterrel alattunk egy nagy homokhalom feküdt – azonnali kalandot kínálva.

Steve ugrott le elsőként, majd a barátai is követték.

– Te jössz, Danny! – szólt fel nekem.

Közelebb mentem a peremhez, majd heves szívdobogás közepette visszaléptem.

– Gyerünk! – kiáltotta Steve.

– Nem megy, nagyon magas!

– Gyerünk már! – sürgetett. Aztán Steve olyasmit mondott, amire egész életemben emlékezni fogok: „Ne gondolkodj, csak ugorj! ”

Úgyhogy ugrottam. A bátorságnak ez a pillanata néhány másodpercnyi súlytalan repülést ajándékozott nekem, amit puha landolás követett, miközben térdig süllyedtem a homokdombon. A következő órát azzal töltöttük, hogy felmásztunk, majd újra és újra leugrottunk a tetőről. Ezután kedvet kaptam a vakmerő mutatványokhoz, a félelem határán egyensúlyozva.

Elég hamar visszakerültem a földre: mivel elég korán óvodába adtak, ettől kezdve mindig én voltam a legkisebb gyerek az osztályban – társadalmilag kevésbé érett és fizikailag kisebb voltam, lassabban fogtam fel a matematikai fogalmakat, és fogalmam sem volt a titkokról, amelyeket a társaim mintha értettek volna. Clark Kentnek éreztem magam, és arról álmodtam, hogy szuperhős leszek.

Talán ezért került előtérbe a gyerekkoromban olyan nyilvánvalóan Pán Péter és Superman. Visszatekintve, Péter nyilván az örök gyerekkort és a szabadságot, míg Superman az erőt és az emberi lehetőségeket testesítette meg. És mindketten tudtak repülni. A magasságot keresve fára másztam, kötélen hintáztam, és alacsony háztetőkről ugrottam le rögtönzött ejtőernyőkkel; arra vágytam, hogy a mindennapi világ fölé emelkedjek.

Az én világom akkoriban kicsi volt, a látóköröm pedig korlátozott. Anyám, aki hatással volt korai nézeteimre, egyenértékű kitalációkként mesélt a fogtündérről, a húsvéti nyusziról, a Mikulásról és Istenről. Apám hatását leginkább az egészség és a fittség területén éreztem. Apa kötelességének érezte, hogy beszéljen nekem zsidó örökségemről, ezért biztatott, hogy próbáljam meg a héber iskolát, de nem tetszett. Vallási tanításokhoz vagy hagyományokhoz való kötődés nélkül kellett megtalálnom a saját utamat, amely a természeti világ rejtélyes működésébe vetett növekvő, folyamatosan változó hitemben nyilvánult meg.

Bumerángok és légpuska

Az ötvenes években a fantázia és az epizodikus emlékek birodalmában bolyongtam: Davy unokatestvérem és én, a Hollywood Magic bűvészei által megbabonázva, a zsebpénzünket ujjguillotine-ra vagy eltűnő kártyacsomagra költöttük. Bumerángot is dobáltunk a parkban, és elég ügyesen bántam a karikás ostorral ahhoz, hogy kiüssem Davy szájából a szívószálat. Gyerekkoromban gyakoroltam továbbá jojómutatványokat, lövöldöztem csúzlival, dobáltam frizbit, hintáztam Tarzan-köteleken, forgattam lasszót, és mindenkit elkaptam vele, aki elérhető közelségbe került. Egy kis dobozsárkány-építés és -reptetés után vívóleckéket vettem, mielőtt belevetettem magam a hasbeszélésbe a saját Charlie McCarthy kézi bábommal.

Mindezen készségek gyakorlása korán megtanított arra, hogy minden addig nehéz, amíg könnyűvé nem válik.

Sok könyörgés után apám vett nekem egy légpuskát, aminek a biztonságos használatáról előadást is tartottak. Jó lövő voltam, és ugyanazzal a megszállott szenvedéllyel gyakoroltam, amelyet a korábbi hobbijaimra fordítottam. Egy nap azonban, valami hirtelen szeszélyből, egy dróton ücsörgő madár apró alakját vettem célba három házzal arrébb, és nem is számítottam rá, hogy eltalálom. Meghúztam a ravaszt, majd láttam, amint a madár lezuhan. Amiatti aggodalmamban, hogy megsebesítettem a madarat, és esetleg szenved, odarohantam az utcán, felszaladtam a lépcsőn, és felmásztam a tetőre. A madár holtan feküdt, fején egy golyó ütötte lyukkal.

Néhány héttel ezután, amint egy veréb repült a fejem fölött, lazán az ég felé emeltem a puskacsövet, és anélkül, hogy céloztam volna, csak úgy lőttem. A következő pillanatban a madár bezuhant a bokrok közé. Rémülten rohantam megkeresni. Amint közelebb mentem a bokorhoz, a veréb, nagy megkönnyebbülésemre, felszállt és elrepült.

Még aznap megváltam a légpuskától.

Tütü, harisnyanadrág és trambulin

Tízéves koromban két, látszólag egymástól független esemény mutatott a jövőm felé.

Mivel anya, aki egy moderntánc-órán zongorázott, nem akart bébiszittert fizetni, egy körülbelül tíz lányból és belőlem álló osztályban találtam magam, tornamezekkel és tütükkel körülvéve, ahol a tanárnő ragaszkodott ahhoz, hogy mindnyájan harisnyában legyünk. Kezdeti vonakodásom ellenére a modern tánc megtanított az izomkontrollra, a hajlékonyságra, a ritmusra és a spiccelésre.

Azon a nyáron egy napközis táborban véletlenül rábukkantam egy régi, talajba épített trambulinra, és ez, ha csak néhány másodpercre is, felszabadított a gravitáció alól. Ezután minden szabad percemet ugrálással töltöttem, többnyire egyedül, és próbáltam kitalálni, hogyan lehet szaltót ugrani. Az utolsó héten többször is megpróbáltam teljesen végrehajtani egymás után, hogy a lábamra érkezzek, amíg aztán olyan gyorsan pördültem, hogy az arcomon landoltam, és elég csúnyán megkarcoltam ahhoz, hogy a homlokomon, az arcomon, az államon és a felső ajkamon is horzsolások keletkeztek. De a lábfejemet spiccben tartottam, és nem tört meg a lelkesedésem.

Egy év is eltelt, mire találtam egy másik trambulint.

Erőszakoskodók

Gyerekként olyan könyveket szerettem, mint a Ferdinánd, a bika, aki inkább csendben ült és szagolgatta a virágokat, minthogy a ringben verekedjen. Mivel kisebb és fiatalabb voltam az osztálytársaimnál, ráadásul időnként túlságosan is cserfes voltam, magamra vontam egy dühös fiú figyelmét, aki megütött. Ezután kerültem őt – a dolog inkább meglepett, mint fájt.

A második hasonló eset hatodikos koromban történt. Egy fiú egyszer csak úgy döntött, hogy nem bír engem – olyan okokból, amiket szerintem egyikünk sem értett. Valahogy sikerült rávennie az osztálytársaimat, hogy ne szóljanak hozzám. A következő napokban rettegtem bemenni az iskolába. Fájt a gyomrom, és nem volt étvágyam. Aztán ez a fiú és néhány barátja utolértek az iskolából hazafelé menet. Miután megfenyegettek, az egyikük hasba vágott. A könnyeim láttán elégedetten elvonultak. Még néhány nap telt el úgy, hogy a két legjobb barátom kivételével (akik csak suttogva beszéltek velem) mindenki került, elég kétségbeesettnek éreztem magam ahhoz, hogy megkérdezzem a tanárnőt, mondhatok-e valamit az osztály előtt. Meglepetten mondta, hogy rendben, és mindenkit csendre intett. Remegő hangon elmondtam az osztálynak, hogy zavar, hogy senki sem áll szóba velem. Ezután minden visszatért a normális kerékvágásba, de elgondolkodtam azon, hogy az emberek miért viselkednek úgy, ahogy.

Azon a nyáron a lasszómmal a kezemben vezettem nálam kisebb pártfogoltjaimat, Tootie-t és Timmyt a Silver Lake játszótérre. Miközben megmutattam nekik, hogyan kell eldobni a lasszót, három erőszakos fiú körülvett minket, és megfenyegettek. A lasszót akarták. Remegő szájjal és térddel adtam át nekik. Arra használták, hogy odakötözzenek egy telefonpóznához a játszótér mellett. Aztán nevetve elmentek, Timmyre és Tootie-ra hagyva, hogy eloldozzanak. Könnyektől nedves arccal, lehajtott fejjel sétáltam haza, kis barátaim pedig csendben kullogtak mögöttem.

A harcos hívása

A gyermekkori félelmem és bánatom végül dühvé forrta ki magát. Belefáradtam, hogy megfélemlítenek, és megkérdeztem apámat, hogyan tanulhatnám meg megvédeni magam. Elvitt egy bokszedzőterembe, de nem szerettem, ha megütnek, vagy ha én ütök meg valaki mást, ezért intézett nekem néhány magánórát Bruce Tegnernél, aki annak a George Reevesnek volt a hollywoodi fekete öves karate sensei-e, aki Supermant játszotta a tévében. Bruce sensei tanított nekem néhány mozdulatot, ami növelte az önbizalmamat. És az volt a legjobb az egészben, hogy adott nekem egy dedikált fényképet Supermantől.

Tizenegy éves koromra a testem és a környék is változásokon ment keresztül. Volt az utca végén egy üres telek, amelyet egykor pálmafaerdő borított, és itt most egy új japán kulturális központ nyílt. A megnyitó napján megnéztünk apával egy dzsúdóbemutatót, ahol a gyerekek nagyobb felnőtteket dobáltak a szőnyegre az emelőerőt kihasználva. A támadók mindegyike egy-egy puffanó hanggal ért földet az esést tompítva, sérülés nélkül. Egy héttel később csoportos esti órákra kezdtem járni hetente kétszer egy dódzsóban (az út iskolája), ahol sok japán diák volt. Szerettem a meghajlási szertartást és a hagyományokat, valamint a vadonatúj fehér övvel átkötött gimet, azaz egyenruhámat.

Az eltelt hónapok alatt tanultam dzsúdógurulásokat, eséstompításokat és dobásokat. Egy barátságos vörös hajú, fekete öves óriás, Gene LeBell hagyta, hogy mi, gyerekek a szőnyegre dobjuk, mindenki nagy derültségére. Az első versenyemen egy velem egykorú, de nálam tíz kilóval nehezebb fiúval küzdöttem, és megpróbálkoztam egy kördobással (tomoe nage). Rám esett, és leszorított. A dzsúdóedzés hamarosan átadta a helyét más érdeklődési köröknek, mint például az akrobatika, ahol a saját sikerem nem függött senki más kudarcától.

DAN MILLMAN
további könyvei

A BÉKÉS HARCOS ÚTJA

Úton az önismeret és a megvilágosodás felé

A történet alapja Dan Millman igaz története, aki bejárta a test és a lélek, a szerelem és a rettegés, a világosság és a sötétség, a nevetés és a csoda birodalmait. Egy Szókratész nevű öreg tanítómester, a békés harcos vezetésével, és egy rejtélyes, vidám lány hatására a végső szembesülés felé halad, amely felemeli vagy tönkreteszi őt. A világsikerű regényből mozifilm is készült.

ERRE SZÜLETTÉL

Találj rá te is arra az életre,
amire születtél!

Ez a könyv 25 év alatt emberek százezreinek mutatott utat.

Ismerd meg az ősi bölcsességen alapuló életfeladat-rendszert, ami az egyszerűen kiszámítható születési számod alapján segít rálelni arra az ÉLETRE, amelyre SZÜLETTÉL.

Dan Millman feltárja az egyes életutakkal kapcsolatos – az egészség, a pénzügyek és a szexualitás terén jelentkező – legfontosabb feladatköröket, tehetségeket, valamint azokat az irányelveket, amelyek követésével rálelhetünk a velünk született vágyainknak és képességeinknek megfelelő megélhetési forrásra.