Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Szép-Bíró Erika

ISBN 978-963-551-245-4

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© Szalókiné dr. Petróczki Ildikó, 2025

© Hungarian edition 2025, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

1.

A panellakás konyhájában enyhe huzat támadt, ahogy a kint süvítő szél utat talált magának a rosszu l záródó ablak szélénél. Odakinn a hideg novemberi szél az utolsó megsárgult leveleiket sodorta le az ablak előtt álló fákról.

Két férfi állt az étkezőasztal mellett. A székeket kitették a keskeny előszobába, hogy több helyük legyen. A viaszosvászon terítővel fedett asztal közepén zöld műanyag tányér hevert, amelyben nedves vattán csírázásra kész babszemek sorakoztak. A fiatalabb férfi választott egy babszemet a tányérból, és maga elé tette.

Nem volt meleg, Máté keskeny arcán mégis legördült egy verítékcsepp, ahogy az asztalon heverő duzzadt babszemet nézte. Megtörölte kézfejével az arcát, beletúrt rövidre vágott, szőke hajába, majd megmarkolta az asztallap szélét.

– Ne erőlködj, legyél könnyed! Megingathatatlannak kell lenned, de nem lehetsz erőszakos! – dörrent rá Károly, aki kis híján két méter magas, tagbaszakadt, szakállas óriás volt. Máté nyúlánk, de sovány termetével eltörpült mellette.

– Megmutatom még egyszer – folytatta Károly, és hatalmas mutatóujjával megcirógatta a Máté előtt heverő babszemet, mire az kicsírázott. A mag burka felrepedt, vékony gyökér tekergőzött az asztallapon, utat keresett volna magának lefelé, a két sziklevél pedig szétnyílt és a fény irányába fordult.

– Érezned kell – suttogta Károly.

– De mit kell éreznem?

Károly megrázta fejét.

– Nem tudom elmagyarázni, ha nem érzed.

Máté az asztalra csapott.

– Ez nem magyarázat! – ordította. – Pocsék tanár vagy!

A szakállas megbántódott. Sértődött arccal nézett rá.

– Soha nem volt könnyű a vérvonaladdal – kezdte, de Máté a szavába vágott:

– Ne kezdd! – kérte. – Ezerszer meghallgattam már, hogy az ősapám hogyan lett öngyilkos. Kezdem megérteni az indítékait. Elviselhetetlenek vagytok! – ordította, majd elhallgatott, és a babszemeket babrálta. – Szerinted a mágikus tudását is tárolta, vagy csak az emlékeit? – folytatta, és Károly szemébe nézett.

– Szerintem semmi mágikus nincs abban a csálé szájú korsóban, se tudás, se emlék, feleslegesen őrizgetjük fél évezrede. Hülyeség az a történet, hogy tárolta abban a korsóban az elméje tartalmát is, amikor a segédje belerakott egy darabot az agyából. Kopó csak túl sok sámángombát rágott, megőrült, és kinyírta magát – szögezte le Károly. – Te is jobban vigyázhatnál a piával. Én megyek. Maradj még, és gyakorolj! Muszáj továbblépned! Dobd vissza a kulcsot a postaládába, ha végeztél! – mondta, és felállt.

Máté megvárta az ajtócsapódást, behozta az egyik széket, leült, és a konyhapulton műanyag dobozban ázó babszemek közül maga elé tett egyet. Próbálta elképzelni, hogy a mag belsejében megmozdul az élet, növekednek a gyökerek és a növény szára. Tudta, hogy így is történhetne. Látta. Ezt a lehetőséget próbálta kiválasztani a jövő végtelen számú, de alacsony valószínűségű lehetőségei közül.

Mélyet lélegzett, és lazítani próbált. Elképzelte, hogy az elhasznált levegővel együtt kiengedi a feszültséget, amely megkeserítette mostanában a napjait. Tudta, hogy ha nem képes sablonokba önteni a benne lévő mágiát, az hamarosan felemészti az ép elméjét.

Megsimogatta a babszemet.

Semmi nem történt.

Felpattant, és nagy lendülettel a kukába borította a műanyag doboz tartalmát, majd kétszer belerúgott a szemetesbe.

Mélyet lélegzett.

Habozott egy pillanatig, hogy kihalásszon-e egy babszemet a kukából, de a szemetesben kávézacc penészedett, és tojáshéjak bűzölögtek, így elvetette az ötletet, hogy belekotorjon a szemétbe.

A mosogatóhoz lépett, és kezet mosott. A szemétben turkálás gondolatától piszkosnak érezte magát.

A kézmosás nem használt. Nadrágjába dörgölte a tenyerét. Mátéra rátört a vágy, hogy igyon egy felest. Az alkohol mindig jólesően letompította idegrendszerét, ettől a kudarc sem fájt annyira. Nyelt egy nagyot.

A konyha sarkában olajzöld szekrény állt. A festék itt-ott lepattogzott már róla, és az egyik zsanér nyikorogva tiltakozott, amikor Máté kinyitotta az ajtaját. Zsúfolásig tele volt tartós élelmiszerekkel és a mágia kellékeivel: a polcokon a száraz tésztás zacskók, szárított gyógynövények és egy alkoholban tartósított békákat rejtő dunsztosüveg egymás tetején hevertek. Máté keresgélt, de iható alkoholt nem talált, a békákat rejtő üveg tartalmára pedig nem fanyalodott rá. Egy zacskó szárítottnadálytő-levél és fél kiló csodabogyó mögött viszont meglátta a szabálytalan agyagkorsót, amelyről az előbb beszéltek. Előhúzta, és a konyhaasztalra tette.

Kenderkócból és viaszból álló dugó zárta le a korsót. A belsejében lötyögött egy kevés folyadék.

Máté nézte egy darabig a barna mázzal borított edényt, végigfuttatta ujját a peremén, majd a hóna alá csapta, és hazaindult.

A kulcsot a korsóval a kezében dobta vissza.

Saját lakásában első útja a hűtőszekrényhez vezetett, ahonnan kivette a szilvapálinkát tartalmazó üveget. Töltött egy felest magának, mélyen beszívta az illatát, majd belekortyolt. Az italt égette a nyelőcsövét, de máris nyugodtabbnak érezte magát.

Ismét szemügyre vette a konyhapulton álló agyagedényt. Tollat és papírt vett elő, mert Linda megígértette vele, hogy, mielőtt valami ostobaságot csinál, megvizsgálja a döntés előnyeit és hátrányait, és józanul mérlegel.

Töltött magának még egy felest, és eltette az üveget. Ennyi még belefér a józanságba.

Elmosolyodott. Linda a gyermekpszichiátria külső munkatársa volt, így amikor Máté megrekedt a tanulásban, és gondjai támadtak az alkohollal, afféle mentálhigiénés felügyelőnek nevezték ki a lányt mellé. Máté azonban úgy gondolta – vagy legalábbis reménykedett benne –, hogy a kapcsolatuk mára mélyebbé és személyesebbé vált, mint egy életvezetési tanácsadó és ügyfele közötti viszony.

Függőleges vonallal kettéosztotta a lapot.

Megrekedtem a tanulásban – írta. – Ha nem tudok csatornát biztosítani az öntudatlanul behívott energiáknak, az felemészt. Mennyi időm van a zárt osztályig???

Linda erre a kérdésére sosem válaszolt. Változó, mondta, valahányszor Máté rákérdezett. Ne ezzel törődj, hanem azzal, hogy elkerüld!

Ha agyvelő, akkor prionok lehetnek benne – írta a másik oldalra. – Meg mindenféle középkori nyavalya. Fertőzésveszély.

Megállt egy pillanatra, majd lendületes tollvonással áthúzta a listát.

– Francba – motyogta. – Ez az egyetlen esélyem.

Letette a tollat. Keresett egy kést, hogy kifeszegesse a dugót az edény nyakából.

Beleszimatolt a korsóba. Nyirkos földszagot érzett. Megkönnyebbült, mert tartott tőle, hogy rothadó bűz árad majd az edényből.

Áttöltötte egy bögrébe a korsó alján lötyögő folyadékot. Belefért egyszerre mind, úgy becsülte, két deci lehetett. Piszkosszürke színű volt, szirupos, és nyálkás csomók úsztak benne.

A korsót a tűzhely feletti polcra állította egy, a horvát tengerparton vásárolt bögre és egy dekoratív, de üres rumosüveg mellé.

Körülnézett a konyhában. Tudta, hogy meghalhat, és valamiért nem akart rendetlenséget hagyni, de az apró helyiségben minden a helyén volt, nem talált több kifogást, hogy mit kell még elintéznie, mielőtt felhajtja a bögre tartalmát.

Leült a konyhaasztal mellé, nagy levegőt vett, és megitta a gusztustalan szirupot.

Kesernyés volt, mint a tölgyfa hordóban érlelt vörösbor.

Egy pillanatig nem érzett semmit, már hajlott rá, hogy igazat adjon tanárának, aki szerint nem volt a korsóban mágia, amikor képek villantak a tudatába.

Elmerült ősapja emlékeiben. Nemesi kúria udvarán állt, egy díszes ruhába öltözött nemesúr előtt, és emlékezett rá, hogy ez a nemes az apja. A nemesúr megvetően végigmérte, és parancsot adott a szolgáknak, hogy verjék őt agyon.

Majd másik emlékkép töltötte be a tudatát. Durván ácsolt faasztalnál ült a hegyoldalon megbúvó, kicsiny présház előtt. Frissen formázott agyagkorsó száradt az asztalon. Ujjai között megformálta egy darab agyagból a korsó fülét, de amikor hozzátapasztotta, a lágy anyag engedett a nyomásnak, és a korsó kerek szája oválissá vált.

Már nem csak képeket látott: szellő cirógatta a bőrét, és virágillatot hozott a szél. Erdőszéli kunyhó ablakán kukucskált be, ahol angyali szépségű szőke nő szoptatott egy kisbabát, akiről Kopó tudta, hogy az ő gyermeke, de azt is tudta, hogy ezt a gyermek anyja már elfelejtette.

Újra az előző emlékben találta magát. A hegyoldalon állt, a présház előtt. Régi barátjától búcsúzott, és tudta, hogy pár napon belül mind a ketten meghalnak majd. A lágy tavaszi szellő víz illatát hozta a hegy lábánál elterülő tó felől. Kezet fogtak. Barátja sötét bőrű kezén agyag sárgállt a körme alatt.

Egy darabka tükör segítségével felrajzolta koponyájára a vonalat, amely vezeti tanítványát, hogy hol vágjon.

Az emlékképek egyre gyorsabban váltakoztak.

Ismét a nemesi kúria udvarán állt. A szolgák nekiestek. Az apja hátat fordított, és bement a házba.

Újra az erdőszéli kunyhónál leselkedett. A szőke nő rámosolygott a babára.

Majd a présház előtt ült egy széken. Tükröt tartott a kezében, és biccentett a háta mögött álló tanítványának. A kés belevágott a fejbőrébe.

Meghalt.

Megint a szolgák gyűrűjében feküdt a földön a kúria udvarán. Cséphadaró sújtott a fejére.

Meghalt.

Máté a földre zuhant. Hányt. Rángatózott a teste.

A képek és érzetek tovább áradtak.

Amikor törött bordái helyreigazodtak és összeforrtak, az a halálnál is nagyobb kín volt.

– Apád megöletett, amiért mágiát hordozol. Én viszont ezért hoztalak vissza az életbe – hallotta.

Máté érezte feje alatt a konyhakő hűvösét. Nem tudta felemelni a fejét.

Sablonok kavarogtak a fejében, amelyekkel megérinthette és formázhatta a mágikus energiát.

Máté érezte, hogy teste minden sejtje vízért kiállt. Száraz volt a szája, a nyelvét meg sem bírta mozdítani. Fázott.

A konyhapulton csörgött a mobilja.

Újabb rohamban törtek be elméjébe a másik élet emlékei.

Meztelen táncosok a holdfényben.

Sárkányok az égen.

Parazsat evő hófehér táltos.

Sötét köpenybe burkolózó garabonciás diák, a vállán fekete varjúval.

A gémeskút hosszú vályújából ivó lovak. Szamarat vezető udvari bolond, csörgősipkával a fején. Ahogy közelebb lép, a vályúban örvényleni kezd a víz, a lovak prüszkölve kapják fel a fejüket.

Mágiasablonok. Mágiatanulás.

Mágiatanítás. A tanítványa az angyali szépségű szőke nő, a gyermeke anyja.

Harc. Egymásnak csapódó pengék fémes csattanása.

Tőr mélyedt a mellkasába. Fuldoklott a vértől.

Máté reszketett.

A mobil ismét csörgött.

Máté tudta, hogy segítséget kell szereznie, de a konyhapult elérhetetlenül messze volt.

Utolsó erejével megpróbált felállni, de csak felkönyökölni bírt, majd visszaesett.

Az emlékek újra megrohanták. Füstből és porból testet öltő párduc.

Tábortűz körül pihenő katonák.

Mágiasablonok sokasága.

Fakó árnyak. Küzdelem. Vállába maró agyarak. A seb körül izzó tűzként terjed testében a méreg.

Máté vergődött. A fejét beverte a konyhaszekrény élébe.

Izmai elernyedtek, mozdulni sem bírt.

Beletörődött, hogy itt hal meg. Ironikusnak találta, hogy ez pontosan akkor történik meg, miután megértette az élet mágiáját, de nem volt már ereje a varázsláshoz sem.

Újra rátört egy görcsroham. A teste rángatózott.

Aztán a kín enyhült, és már csak fázott.

* * *

A tetőtéri apró szobát a könyvespolcok és szobanövények uralták. A fikuszok és vitorlavirágok majd kicsattantak az egészségtől, levelük élénkzöld volt, és a legtöbb növény virágzott. Az ablakkal szemben íróasztal állt, szétdobált papírokkal, nyitott dossziékkal és egy laptoppal a tetején. A szőnyegen egy szürke-fehér foltos kutya aludt.

Linda gyors ujjakkal gépelt, belemerült a munkájába. Majd pontot tett az utolsó mondat végére, és a mentésre kattintott. Elmosolyodott. Finom vonású, ovális arcát megszépítette a mosoly. Megropogtatta a nyakát. Füle mögé igazította kósza barna hajtincsét, amely állandóan elszabadult félhosszú frizurájából, és a szemébe lógott.

Megnézte az órát.

– A francba! – motyogta, és felpattant.

Végignézett magán. Sötétkék farmert és egyszerű, zöld blúzt viselt. Egy pillanatig mérlegelte, hogy öltözzön-e elegánsabb ruhába a munkahelyi megbeszéléshez, de úgy döntött, nem éri meg a ruhacsere, hogy további öt percet késsen miatta.

Lehajtotta a laptopot, egy dossziéköteggel együtt a táskájába hajította, felkapta a lakáskulcsát, és füttyentett az íróasztal mellett heverő kutyájának. A szürke-fehér foltos, göndör szőrű eb felpattant, és gazdája lába mellett szaladt, amikor Linda kiviharzott az autójához.

Zöld Suzukijával csikorgó gumikkal kanyarodott be a kórház szolgálati kapuján. Egy pillanatig gondolkodott, majd maga mellé intette a kutyát. A portás csak megcsóválta a fejét, amikor elszaladtak mellette. Kettesével vette a lépcsőket útban a gyermekpszichiátria felé. Megnézte mobilján a pontos időt, amikor benyitott az osztály ajtaján. Negyvenhét percet késett.

A kettes vizsgáló halványzöld falát színes gyerekrajzokkal díszítették. A sarokban egy játékokkal teli kosár állt. Az alacsony asztal mellett ülő, fehér köpenyes, vékony doktornő már nem volt egyedül. Szőke copfos, óvodáskorú kislány rajzolgatott mellette.

Az ovális arcú, szemüveges doktornő halvány mosollyal nyugtázta Linda beviharzását.

– Tudom – mondta. – Írtál, és nem nézted az órát.

Linda bólintott.

– De most felborítottam a programod – felelte.

– Egyáltalán nem – mondta a doktornő. – Lujzi nagyon megnézte a frizurám, amikor kezdtük a mai foglalkozást. Szerintem ő is szeretne ilyen parketta-fonatot a két copf helyett. Marika nővér befonja pontosan így a hajad, amíg én ezzel a nénivel beszélgetek. Linda a neve, és fontos vele beszélnem, mert sokat segít a gyerekek kezelésében – fordult a doktornő a kislányhoz, és megnyomta a nővérhívó gombot.

– Jól bírod, hogy ilyen sok baj van velem – állapította meg Linda.

A doktornő a szemébe nézett.

– Az elmúlt fél évben, amióta az alapítvány lehetővé tette, hogy kiegészítő terápiaként használjuk az általad egyedileg a beteg gyermek részére írt meséket, három olyan gyermek szólalt meg és vált terápiába vonhatóvá, akiket évek óta eredménytelenül próbáltunk kezelni. Varázsló vagy, Linda. Nem tudom, hogy vagy képes összeállítani egy gyerek egyéni szimbólumrendszerét, amikor pontosan a legsúlyosabb esetekhez kérjük a segítséged, azokhoz gyerekekhez, akik nem hajlandóak kommunikálni. Ez van a mérleg egyik serpenyőjében. Ehhez képest eltörpül, hogy rendszeresen késel, és hogy a múltkor rajtakapott a főorvos, hogy behoztad a kutyádat.

Linda gyors pillantást vetett a széke mellett hasaló kutyára, és előhúzta táskájából a laptopját.

– Ha nem vagyok kirúgva, akkor lássunk munkához – mondta, és bekapcsolta a gépet. – Ki lesz a következő páciens?

* * *

A megbeszélés után Linda arra vágyott, hogy minél hamarabb a szövegszerkesztő elé ülhessen, mert az új történet már formálódott a gondolataiban. Csak jövő héten fog találkozni az új páciensével, a magába forduló, depressziós kamaszlánnyal, de néhány szófordulat máris gyökeret vert benne. Tudta, hogy ha hazaér, megint elmerül majd az írásban, ezért rögtön a kórház parkolójából megpróbálta felhívni Mátét, nehogy később elfelejtse. A készülék hosszan kicsöngött, de Máté nem vette fel. Intett a kutyának, hogy ugorjon be az autóba, és a volán mögé ült. Mielőtt elfordította volna az indítókulcsot, újra telefonált, de most sem járt sikerrel.

Úgy döntött, beugrik Mátéhoz hazafelé menet.

A többiek egyre kevesebbet törődtek Mátéval. Az idő telt, és ahogy halványodott az esély, hogy Máté továbblépjen a tanulásban, társai leírták magukban, mint elkerülhetetlen veszteséget. Linda sóhajtott.

– Öt hónap – suttogta. Máté ennyi ideje rekedt meg a mágia elsajátításában. Az elmúlt ötven évben egyszer fordult elő, hogy valaki ennél hosszabb idő után még képes volt továbblépni. A többség három hónap után összeroppant, és öngyilkos lett, vagy elmegyógyintézetben kötött ki. Máté belesüllyedt időnként az önsajnálatba, és az utóbbi két hónapban masszívan ivott, de képes volt még összetartani az életét. Eddig.

Máté egy négyemeletes panelházban lakott. Linda talált egy szabad parkolóhelyet közvetlenül a kapu előtt, egy sárga Suzuki és egy sáros, zöld terepjáró között. Kiengedte a kutyát az autóból, és várt egy percet, amíg Cifra megszaglászta a legközelebbi platánfa tövét. Beütötte a kapu kódját, és jobbra fordult, a férfi földszinti lakása elé. A folyosó falán megsárgult papír hirdette a tavaly előtti lakógyűlést.

Kopogott. Még egyszer felhívta Mátét. Hallotta bentről a mobilcsörgést.

Lenyomta a kilincset. Az ajtó nyitva volt. Megnyikordult, ahogy kinyílt.

– Máté, itthon vagy?

A kutya farkát billegtetve szimatolt, és előreszaladt.

– Cifra, lábhoz! – szólt rá Linda. – Máté, itt vagy?

Hallott valami zajt. Beljebb lépett.

Máté a konyha padlóján hevert egy hányadéktócsában.

– A fenébe, Máté, mi történt? – kérdezte Linda, és oldalfekvésbe cibálta a férfit. – Mit tettél, drogoztál?

Máté válaszolni próbált, de nem tudta megformálni a szavakat.

– Fontos! Pislogj kettőt, ha érted, amit mondok! – kérte Linda.

Két pislogás.

– Két pislogás az igen, egy a nem. Bevettél valami drogot?

Máté egyet pislogott.

Linda körbenézett a konyhában. Az asztal tiszta volt, az edények takaros rendben sorakoztak a polcokon, egyetlen bögre állt csak a konyhaasztalon. Nem látott sem gyanús porokat, sem száraz növényeket. A tűzhely feletti polcon megakadt a tekintete egy ronda, szabálytalan agyagkorsón. Úgy vélte, azt legutóbbi ittjártakor nem látta, de nem tűnt drogfőzésre használt edénynek, így nem foglalkozott tovább vele.

– Mágia? – kérdezte Mátét.

A férfi nem reagált.

Linda megrázta. Megijedt, hogy milyen hűvös a bőre.

– Máté, figyelj! Ha valami elszabadult varázslattal ütötted ki magad, azt nem kezelhetem mágikusan, mert lehet, hogy még rosszabbá válik a helyzet, ha több energiát kap! Használtál mágiát?

Látta, hogy a férfi figyel a szavaira, Máté mégis habozott egy hosszú pillanatig, mielőtt kettőt pislogott.

– A fenébe! – fakadt ki Linda. A dühös hangra a kutya felvakkantott, és fenyegetést keresve körülnézett.

Linda előkotorta a mobilját, és megkereste a segélyhívó számát. Azonban félúton megállt a keze, nem indította el a hívást.

– Ha egyszer bekerül a kórházba, biztos, hogy a pszichiátrián köt ki – suttogta.

Keresett egy pokrócot a szobában, és betakarta a földön fekvő férfit, a feje alá pedig begyűrt egy konyharuhát.

– Tudsz nyelni? Megitatlak – mondta.

Máté kettőt pislogott.

Linda megtöltött egy poharat a csapnál. Felemelte Máté fejét, és a szájához emelte a poharat. A víz felét kiborították, de Máté lenyelt pár kortyot. Linda elmosolyodott.

Majd elkomorult, amikor a férfi öklendezni kezdett. Ismét elővette a telefonját, és rákeresett az ismerős állatorvos számára, akihez a kutyáját hordta.

– Tudom, hogy ma nincs rendelés, de szeretnék elvinni egy beteg kutyát. Nem, nem Cifrát. Egy ismerősöm kutyája, csak én vigyázok rá. Hány és reszket. Nagytestű, olyan hetven kiló lehet – mérte végig a fekvő férfit. – Komondor – tette hozzá, majd doktornő válasza után bontotta a vonalat.

Máté mondani próbált valamit, de Linda nem értette, hogy mit. Csendre intette a férfit.

– Idetolatok az autómmal a járdára, közvetlenül a kapu elé. Felnyitom a csomagtartó ajtaját, kombi autó, elférsz majd ott. Amíg kifelé megyünk, ha bárki meglát, azt mondom, berúgtál. Ez hihető lesz, a lakók láttak már párszor részegen. Elviszlek az állatorvosomhoz, köt egy infúziót, és ad valami hányáscsillapítót. Ő civil, majd maradj csendben! Érted?

Máté kettőt pislogott, majd beszélni próbált. Linda a pokrócra gördítette a férfit, megragadta a pokróc két sarkát, és az ajtó felé húzta.

Máté kinyújtott keze hozzáért a konyhaszekrény ajtajához. Megragadta a fogantyút.

– A fenébe, Máté, én vagyok, Linda, orvoshoz viszlek, nem elrabolni akarlak! – csattant fel Linda.

Máté másik kezével a szekrénybe kotort. Megragadta a szárazbabot tartalmazó zacskót. A celofán engedett a durva érintésnek, és elszakadt. Babszemek gurultak szét a konyhakövön.

– Bab – nyögte Máté, és a tenyerébe zárt pár szemet. Elengedte a fogantyút.

– Értem – mondta Linda. – Azaz nem értem, de rendben, engem nem zavar, ha szorongatod azt a pár szem babot.

Mire becibálta a férfit az autójába, százszor is megfogadta magában, hogy a jövőben súlyt emelni fog a Pilates órák helyett.

Csikorgó gumikkal indult az állatorvosi rendelő felé.

Egy óra múlva a mancsmintás köpenyt viselő doktornő elégedetten veregette meg páciense fejét. A nagy testű kutya lábra állni sem tudott, amikor Linda ideért vele, de szerencsére már sokkal jobban nézett ki.

– Diétáztasd, főzz neki sovány csirkehúst rizzsel, az könnyen emészthető, és szedje a probiotikumot! – foglalta össze a doktornő még egyszer a tudnivalókat. Linda bólogatott. Szeretett volna minél hamarabb elindulni. Fárasztó volt fenntartani a mágikus befolyást, hogy az állatorvos Mátét komondornak higgye.

A doktornő búcsúzóul még egyszer megsimogatta a kutya fejét. Régóta a pályán volt, de újra és újra elcsodálkozott, hogy néha mennyire emberi a kutyák tekintete.

Linda beült az autóba, és elhajtott. Amikor már úgy ítélte meg, hogy nem látszik az állatorvosi rendelőtől, lehúzódott az út szélére, kipattant az autóból, és kinyitotta a csomagtartót.

– Ülj előre! – mondta Máténak. – Ne keltsünk feltűnést!

– Bab – motyogta Máté. – Csíra – tette hozzá. A bal markában még mindig szorongatta a konyhájából származó babszemeket.

– Ez étkezési szárazbab a konyhádból – mondta Linda. – Az életmágia tanulásához vetőmagot szoktunk venni, és beáztatjuk a gyakorlás előtt – folytatta, majd elakadt a szava.

Máté kinyitotta ujjait.

A tenyerében három apró növényke bújt meg, száranként négy-négy zöld levéllel.

2.

Linda borzongva húzta össze magán a kabátot, amikor kiszállt az autóból. A platánfák csupasz törzsén égőfüzér világított, és a panelház legtöbb ablakában rénszarvasok húzta szánok vagy fenyőt formázó díszek fénylettek, de ettől csak a téli utca látványa lett barátságosabb, az időjárás zord maradt. Szitált az eső, és süvített a szél. Linda fintorgott. Utálta a szürke és esős decembert. Ha sokat voltak az utcán, utána szárítgathatta Cifra bundáját. Ha nélkülözni kell a nyári meleget és a napsütést, legalább szállingózhatnának hópelyhek e helyett a latyak helyett.

Hiába nyomta a kaputelefon gombját, Máté nem reagált, Linda így átfagyott kézzel beütögette a kapunyitó kódot. Megtartotta egy pillanatra az ajtót, nehogy rácsukódjon a lába mellett szaladó kutyájára. Cifra körme kopogott a járólapon. A földszinti folyosón hideg volt, de legalább nem fújt a szél. Linda pulzusa felgyorsult, amikor bekopogott Máté lakásának ajtaján. Nem tette még túl magát az egy hónappal ezelőtt történteken, amikor saját hányadékában fetrengve találta a férfit.

Bentről dünnyögés hallatszott, amit talán igennek lehetett érteni.

Linda nagyot sóhajtott.

Máté az elmúlt hónapban viharos gyorsasággal haladt a mágia elsajátításában. A legkisebb hajlandóságot sem mutatta azonban, hogy rendezze az életét. Továbbra is dagonyázott az önsajnálatban, és ivott.

Linda nagy levegőt vett, és benyitott.

Máté a konyhaasztalnál ült, előtte pálinkásüveg és pohár. Ránézett a lányra, de a szeme nem tudta sokáig tartani a fókuszt, megszédült ültében.

– Birtoklod az élet mágiáját – mondta Linda. – Bármikor leszokhatnál.

– De nem akarok – válaszolta Máté. Nehezen forgott a nyelve.

Linda újra sóhajtott, és körülnézett a konyhában. A mosogató üres volt, a csepegtető tálcán egy lábas és egy tányér száradt pár evőeszköz társaságában. A tűzhely feletti polcot még mindig a formátlan agyagedény uralta. Linda találomra kinyitotta a konyhaszekrény egyik ajtaját. Szerencséje volt, elsőre megtalálta, amit keresett.

Kivett egy pálinkáspoharat, és töltött magának is.

Letelepedett a másik székre.

– Mesélj! – kérte. – Mi fáj ennyire?

– A saját apám veretett agyon, amikor kiderült, hogy mágus vagyok.

– Az ősapádat, Kopót. A középkorban. Ez nem veled történt. Ez nem a te traumád.

– Emlékszem rá – vetette ellen Máté. Akadozva beszélt, nehezen forgott a nyelve.

– Azért fáj ennyire, mert a te apád sem fogadta el, hogy nem követed a politikai pályán? Mesélted, hogy megszakította veled a kapcsolatot, amikor biológusnak jelentkeztél a jogi egyetem vagy az államigazgatás szak helyett.

Máté felkapta a fejét, és rámeredt. Látszott az arcán, hogy betaláltak a lány szavai, de egyelőre nem bírt megszólalni.

– Meg tudod fogalmazni – folytatta Linda.

– Felesleges – vágott a szavába Máté. – Ne akarj terápiába vonni! Mind meghalunk.

– Mi van? Látomásod volt? – hökkent meg Linda.

– Nem a jövőt látom. A múltat ismerem. Tudod, ki volt Hajnal?

– Tanultam mágiatörténetet. Kopó kortársa volt. Hatalmas erővel rendelkezett, de súlyos kontrollproblémái voltak. Egy rituáléval lezárták a mágikus erejét. Sokáig felügyeltük és védtük a leszármazottait.

Máté bólintott.

Linda kérdőn nézett rá.

– Elvesztettük – mondta Máté.

– Mit? – kérdezte Linda.

– Nem mit – mondta Máté, és megrázta a fejét. Ettől megbillent a széken. Felvonta a szemöldökét, és motyogott valamit.

– Nehogy részegen varázsolj! – csattant fel Linda, de ahogy végigmérte a férfit, már látta, hogy elkésett a figyelmeztetéssel.

Máté éber, tiszta tekintettel nézett vissza rá.

– Hajnal leszármazottja küldheti vissza a nagy démont, ami felébred februárban. Károly kiröhögött, amikor figyelmeztetni próbáltam, azt mondta, hogy egy nagy démont fél kézzel elintéz bármikor. De Hajnalék az ezernégyszázas években nem olvasták még Hollósi alapművét a démonok kategorizálásáról, mert azt háromszáz évvel később írták. A mágia ereje akkor még sokkal nagyobb volt. Károly el van tájolva, hogy mit jelent a tizenötödik századi szövegekben a „nagy”.

Linda nyelt egyet.

– Mennyit tévedünk az ereje méretében?

– Három nagyságrendet. Egy párduc méretű entitásként fog felébredni. De ha Hajnal leszármazottja nem küldi vissza, heteken belül visszanyeri az erejét és a méretét. Letarolhatja az egész kontinenst.

– És mi történt Hajnal leszármazottjával?

– Nem tudjuk. A második világháború idején szem elől veszítettük.

– Ha a többiek nem hisznek a problémában, miért nem keresed meg te, egyedül? – kérdezte Linda. – Erős vagy. Nyolc év előnyöm volt a tanulásban veled szemben, de az utóbbi egy hónapban lehagytál.

Máté vállat vont.

– Ha megtalálom, lehet, hogy nem is akar majd segíteni.

– Vedd rá! A vér nem válik vízzé. Ha nem is avathatod be, mert civil, a történetek szerint Hajnalban erős volt a kalandvágy. Szerintem örökölték a leszármazottai is.

Máté elgondolkodva dörzsölte meg az állát. Ujja alatt sercegett a borosta.

– A gyerekeket, akiket meggyógyítasz, hogy veszed rá, hogy beszéljenek?

Linda a fejét rázta.

– Ez más – mondta lehajtott fejjel. – Nem ráveszem őket valamire, amit nem akarnak, hanem segítek, hogy jobban érezzék magukat. Bele tudok olvasni az emlékeikbe. Megkeresem a legbelső félelmeiket. Megmutatom nekik, hogy a félelemmel szembe lehet nézni. A bántást meg lehet bocsátani, és ha valaki feléjük nyúl, az nem mindig jelent rosszat, mert bármivel könnyebb szembenézni, ha valaki fogja a kezed.

– Csak részben értem – mondta Máté. – Tudod, hogy mit kell nekik mondanod, mert mágus vagy, és látod az emlékeiket. De hogyan találod meg a szimbólumokat, hogy megértsék?

– Ha valakinek jó a zenei hallása, és sok zenét hallgat, egyszer csak el tudja dúdolni a saját dallamát. Az hiszem, ez valami olyasmi.

Máté bólintott.

– Szóval tudod, hogy mit írj, mert mágus vagy, és meg tudod fogalmazni, mert író vagy.

– Azt hiszem, igen – felelte Linda, és elmosolyodott. – A te mesédet is meg tudnám írni – tette hozzá, és meg akarta érinteni Máté arcát, de a férfi hátrahőkölt. – Nehezen fogadsz el segítséget – állapította meg Linda. Próbálta elrejteni, hogy rosszulesett neki a visszautasítás, de nem sikerült uralkodnia az arcvonásain.

– Ne haragudj – kérte Máté. Sajnálta, hogy megbántotta a lányt, de nem érezte késznek magát arra, hogy beavassa a legbelső félelmeibe. Félt tőle, hogy Linda visszariadna attól, amit lát. Tartott tőle, hogy elriasztja Lindát, ha túlságosan kitárulkozik. De a végeredmény így sem lett jobb, igazi balféknek érezte magát, nem akarta megbántani a lányt. Próbált valami vigasztalót mondani, hogy elvegye a visszautasítás élét. Közben elhatározásra jutott. Nem vár Károlyra. A sarkára áll, és cselekszik. Megmutatja majd Lindának is, hogy nem csak siránkozásra képes. Elmosolyodott.

– Igazad van, jó, hogy beszéltünk erről. Megkeresem Hajnal leszármazottját. Még van majdnem két hónapom. Menni fog.