VICTORIA AVEYARD

MAGYAR NYELVEN

EDDIG MEGJELENT MŰVEI:

A kettétört birodalom

Vörös királynő sorozat:

Vörös Királynő

Üvegkard

A király ketrece

A háború vihara

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Victoria Aveyard: Blade Breaker

HarperTeen, an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2022

Fordította: Hári Katalin

Copyright © 2022 by Victoria Aveyard

Map © & ™ 2022 Victoria Aveyard

Hungarian translation © Hári Katalin, 2023

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Sasha Vinogradova

Térkép: Francesca Baraldi

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Czene István, Nógrády Péter

ISBN 978-963-566-452-8

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

1. NINCS MÁS VÁLASZTÁS, CSAK A HALÁL • Corayne

2. KIRÁLYNŐ ÉS DÉMON KÖZT • Erida

3. A SÓLYOM ÁRNYÉKÁBAN • Sorasa

4. BÁRMILYEN ISTEN IS HALLJA • Andry

5. MINDIG A JÉG GYŐZ • Ridha

6. A HALÁL TÜKRE • Corayne

7. MÉG SZELLEMEKKÉ SEM • Domacridhan

8. EGY EMBER ÉLETE • Erida

9. A VAKÍTÓ BIRODALOM • Ridha

10. KIÉRDEMELNI A VILÁGOT • Erida

11. KEDVEZŐ VOLT A SZÉLJÁRÁS? • Corayne

12. A JÁDEKÍGYÓ • Sorasa

13. GYERE ÉS NÉZD MEG • Erida

14. TEDD FÉLRE A FÁJDALMAT • Dom

15. EGY BECSÜLETES ARC • Andry

16. TRECK FARKASAI • Corayne

17. A KOPONYÁK KIRÁLYNŐJE • Erida

18. AZ ELSŐ, AKIRE EMLÉKEZNI FOGNAK • Sorasa

19. A KÖNYÖRTELEN KIVÁLASZTOTT • Erida

20. EGYEBÜNK SINCS, CSAK A REMÉNY • Andry

21. ALUDNI, A HALÁLRÓL ÁLMODNI • Domacridhan

22. LETÉRDELNEK VAGY ELBUKNAK • Erida

23. LÉPCSŐ A POKOLBA • Corayne

24. A LÉLEKHARANG • Domacridhan

25. ÁRNYÉK, MELYET SENKI SEM VET • Corayne

26. NEM SIKERÜL MEGHALNI • Sorasa

27. EGY FELEMELKEDETT CSÁSZÁRNŐ • Erida

28. ÁLDOTTAK, KIK LÁNGOLTAK • Andry

29. CSONTIG KOPIK, VÉRE FOLYIK • Domacridha

30. HALOTT RÓZSÁK NYÍLNAK • Sorasa

31. HASZTALAN VOLT • Corayne

32. DESTRULIA LÁNGJAI • Ridha

Köszönetnyilvánítás

A meghajlóknak, akik sosem törnek meg

1

NINCS MÁS VÁLASZTÁS, CSAK A HALÁL

Corayne

Úgy tűnt, mintha a hang egy hosszú folyosóról visszhangzott volna: nehéz volt kivenni, ahogy távolodva elhalt. Ettől még Corayne megborzongott tőle – amennyire hallotta, épp annyira érezte is. Végigkúszott a hátán, a bordái közt, minden egyes csontjában. Szívverése egyszerre lüktetett a rettenetes hanggal. Egyetlen szavát sem értette, azonban a haragját igen.

Az Ő haragját.

Corayne tompán eltűnődött, hogy ez vajon a halál, vagy csak egy újabb álom.

Ami Vár üvöltése a sötétségen túlról zúgott felé, és még akkor sem akart szűnni, amikor melegséget árasztó kezek visszahúzták Corayne-t a fénybe.

Pislogva felült, és levegőért kapkodott, ahogy a világ ismét köré tolult. Mellkasáig érő vízben üldögélve találta magát. A víz fodrozódott, az oázisváros visszaverődött koszos tükrében.

A Nezri oázis egykor gyönyörűen festett, telis-tele zöld pálmafákkal és hűs, árnyas zugokkal. A homokdűnék arany szalagot vontak a látóhatár köré. Ibal királysága nyújtózott minden irányban: délre Marjeja vörös sziklái, északra Aljer és a Hosszú-tenger hullámai. A szent vizek és Lasreen temploma köré épült Nezri zarándokhely volt, zöld cseréppel fedett fehér épületekkel és a sivatagi karavánoknak elegendő szélességű utcákkal.

Azok a tágas utcák most tetemektől, összetekeredett kígyóktól és katonák összetört testétől voltak zsúfoltak. Corayne ellenállt az őt elöntő borzadálynak, és tovább fürkészett – tekintete végigjárt a romokon. Szeme a húrszálat kutatta, a magából vízzuhatagot és szörnyeket okádó aranyfonalat.

De az nyomtalanul eltűnt. Még egy visszhang sem gyűrűzött utána.

Emléke sem maradt annak, ami néhány pillanattal azelőtt még létezett. A krákenről mindössze a törött oszlopok és a darabokra zúzott viadukt tanúskodott. Illetve – vette észre Corayne – a saját birodalmába történő visszakényszerítés során a szörnyről levágott csáp véres maradványa. Úgy hevert a pocsolyák közt, mint egy kidőlt, öreg fa.

Corayne nagyot nyelt, és majdnem el is hányta magát. A vízben rothadás, halál és már csupán a fülében csengő, egyre halványuló visszhangként létező húrszál íze terjengett. Valamint véré. Galland katonáké és egy másik birodalomból származó tengeri kígyóké. És persze a sajátjáé. Olyan sok vér, hogy Corayne úgy érezte, megfullad benne.

De én egy kalóz lánya vagyok, gondolta kalapáló szívvel. Édesanyja, a bronzbarna és gyönyörű Meliz an-Amarat lelki szemei előtt szélesen mosolygott rá.

Mi nem fulladunk meg.

– Corayne… – szólalt meg egy megdöbbentően szelíd hang.

A lány felnézve Andryt látta föléje magasodni. Őt is beborította a vér, bemocskolta tunikáját és a jól ismert kék csillagot.

Corayne egész testét nyomban elöntötte a rémület, ahogy iszonyatos sérülések után kutatva végigjártatta a szemét a fiú arcán és végtagjain. Eszébe jutott, Andry milyen állhatatosan küzdött – épp olyan lovagként, mint az általa lemészárolt katonák. Csakhamar ráeszmélt, a vér nem a fiúé. Egy sóhaj kíséretében válla megkönnyebbülten elernyedt.

– Corayne – ismételte Andry, miközben ujjait összekulcsolta a lányéival.

Corayne gondolkodás nélkül megszorította Andry kezét, majd reszketeg lábain feltolta magát. A fiú szeméből sütött az aggodalom.

– Jól vagyok – szakadt fel a lányból, noha épp az ellenkezőjét érezte.

Még egyensúlyának megtalálása közben is vadul járt az agya, és leperegtek előtte az utolsó pillanatok eseményei. A húrszál, a kígyók, a kráken. Valtik varázslata, Dom haragja. A saját vérem a kard élén. Ismét nagy levegőt vett, és próbált lehiggadni.

Andry a lány vállán tartotta a kezét készenlétben, ha netán Corayne összeesne.

De Corayne nem tett ilyet.

Kihúzta magát. Tekintetét a majd húsz centiméteres mélységű, természetellenes vízben elsüllyedt húrszálpengére emelte, amelyen fény és árnyék villódzott. A víz úgy sodródott a kard felett, mintha az acél maga is táncolna. Az acélba vésve egy rég elveszett birodalom ősi nyelve futott végig a penge egész hosszában. Corayne nem ismerte a betűket, és a szavakat sem tudta kiejteni. Ahogy az lenni szokott, megértésük épp meghaladta képességeit.

Keze hirtelen a vízbe csapódott és rázárult a húrszálpenge markolatára. A kard egy csobbanással kiszabadult, a hideg pengéről csurgott a víz. Corayne szíve elszorult. Egy csepp vér sem szennyezte a kardot, többé már nem. De ettől ő még látta rajta. A krákenét, a kígyókét. És a galland katonákét, akik az ő keze által vesztették életüket. Halandó életek értek véget – félbetörtek, akárcsak a húrszál.

Igyekezett nem gondolni a férfiakra, akiket megölt. Az emlékei közé visszatoluló arcukat ettől még maga előtt látta.

– Mennyi? – szólalt meg Corayne elhaló hangon. Arra nem is számított, hogy Andry megérti merengésének darabkáit.

Azonban a fiú arcán fájdalom futott át – amelyet Corayne is ismert. Andry a lányon túlra emelte tekintetét, a zöldet és aranyat viselő testekre. Lehunyta a szemét és lehajtotta a fejét, elrejtve arcát a sivatagi nap elől.

– Fogalmam sincs – felelte. – És nem is fogom megszámolni.

Sosem láttam még szívet összetörni, merengett el Corayne Andry Trellandot figyelve. Jóllehet sérülést nem szenvedett, a lány tudta, hogy legbelül mégis vérzett. Egykor galland apród volt, aki a lovaggá válásról álmodozott. Most pedig a gyilkosukká vált, saját álmainak gyilkosává.

Ez egyszer a szavak cserben hagyták Corayne an-Amaratot, így kirekesztve a többieket, elfordult.

Tekintete végigjárt környezetén és magába itta a város központjából szétterülő pusztítást. A csatavert oázison kísérteties csend honolt. Corayne szinte számított valamiféle hátramaradt visszhangra – a kráken bömbölésére vagy egy kígyó sziszegésére.

Hallotta a mészkő romok közt kószáló Valtikot, ahogy az öreg boszorkány magában dudorászik és gyerekesen szökdécsel. Figyelte, ahogy az asszony le-lehajol és méregfogakat szed össze a kígyók tetemeiből. Jó néhány fogat már bele is font hosszú, ősz hajába. Ismét furcsa és érthetetlen önmagaként viselkedett – mintha csupán egy pepecselő öregasszony lenne. Corayne azonban nem áltatta magát. Percekkel ezelőtt a jydi nő és a versikéi visszaszorították a krákent és szabaddá tették az utat Corayne és a húrszálpenge előtt. Komoly erő lakozott a boszorkányban, de ha Valtik törődött is vele, vagy egyáltalán emlékezett rá, nem adta jelét.

Akárhogy is, Corayne hálát adott ottlétéért.

Az ibali nap egyre magasabbra kúszott, és melegen sütötte a lány hátát. Hirtelen azonban hűvösséget érzett, ahogy rávetült egy hosszú árnyék.

A lány felnézve teljesen megrökönyödött.

Domacridhant, Iona halhatatlan hercegét tetőtől talpig vörösre festette ellenségei kiontott vére. Az egykor pompás tunikából és köpenyből csak vérfoltos és cafatokban lógó rongyok maradtak. Sápadt bőre rőt színt vett fel, aranyló haja vörösen lángolt. Egyedül a fehér és smaragdzöld szempár nem mocskolódott be, és épp úgy perzselt, mint a felette ragyogó nap. Hatalmas kardja már csak erőtlenül csüngött kezében, és félő volt, hogy bármelyik pillanatban a földre hullhat.

A férfi idegesen felsóhajtott.

– Jól vagy, Corayne? – kérdezte Dom fogcsikorgatva, elfojtott hangon.

Corayne visszarettent.

– Te jól vagy?

A férfi arcizma megrándult.

– Tisztára kell mosnom magam – dörmögte a víz fölé hajolva. Bőréről vörös felhők úsztak szét.

Ahhoz többre lesz szükség, bukott ki majdnem a lányból. Mindannyiunknak.

Mindannyiunk.

Corayne összerezzent, hirtelen pánik lett úrrá rajta. Tekintete ide-oda cikázott, és torkában dobogó szívvel pásztázta a várost a többi rendtag után. Charlie, Sigil, Sorasa. Miután nem hallotta és nem is látta őket, gyomra összerándult a félelemtől. Annyian elestek ma. Az istenek óvjanak attól, hogy őket is elveszítsük. Bármennyire is lefoglalták a saját bűnei, az ő életükért jobban aggódott.

Épp amikor Corayne szétkiáltotta volna nevüket az oázisban, felnyögött egy férfi.

A hang irányába kapta tekintetét, Andry és Dom pedig – mint két őr – nyomban közrefogták a lányt.

A galland katona láttán Corayne kifújta a visszatartott levegőt.

A férfi sebesülten kúszott az egyre apadó vízben. Súlyossá vált zöld köpenye lehúzta és lelassította előrehaladását, ahogy alkarján támaszkodva csúszott a sárban. Ajkai közül vér csurrant ki, azonban a bugyborékoláson kívül más nem hagyta el a száját.

Lasreen eljön érte, villant át a lány agyán, nevén nevezve a halál istennőjét. És nem ő lesz az egyetlen.

Sorasa Sarn maga mögött hagyta árnyas rejtekét, és egy táncos kellemével meg egy sólyom összpontosításával kilépett a fényre. Közel sem borította annyi vér, mint Domot, de tetovált kezéről és bronztőréről skarlátvörös cseppek hullottak. Tekintete a katona hátába fúródott és meg se rezdült, ahogy a férfi nyomában haladt.

– Még élsz, Sigil? – kiáltott oda a fejvadásznak. Fesztelenül viselkedett, ahogy peckesen vonult a haldokló férfi után a város központján át.

Kérdésére szívből jövő nevetés és lábdobogás felelt egy közeli tetőről. Egyszerre előtűnt Sigil széles alakja, aki egy hasadt páncélzatú galland katonával küzdött. A férfi magasra emelte a kését, azonban Sigil vigyorogva elkapta a csuklóját.

– A Miriád vascsontjai törhetetlenek – kacagott fel, miközben egy roppanással elernyesztette a katona szorítását. A kés a földre hullt, Sigil pedig a vállára kapta a férfit. A katona bömbölve ellenkezett és az öklével püfölte a nő bőrpáncélját. – Te már nem mondhatod el magadról ugyanezt.

Nem esett nagyot, mindössze kétemeletnyit, azonban a víz sekély volt. Egy fröccsenést követő reccsenéssel kitört a férfi nyaka.

Corayne nem hőkölt vissza. Látott ma már ennél sokkalta rosszabbat. Szép lassan kieresztette a levegőt, hogy megnyugodjon.

Mintha csak kérették volna, Charlie egyszerre az utcán termett. Tekintete a katona testére vetődött, arcán semmilyen érzelem nem tükröződött.

– Indulj a hatalmas Syrek hívó karjai közé, Gallandia fia, a háború gyermeke – mondta a bukott pap a test fölé hajolva.

Tintafoltos ujjai súrolták a vizet, ahogy megérintették a katona üveges szemét. Ekkor döbbent rá a lány, hogy Charlie – amennyire a jelen körülmények között tőle telt – vallásos gyászszertartást végzett.

Amikor Charlie ismét felállt, arca kifejezéstelen és sápadt volt, hosszú haja pedig kiszabadult a megszokott fonatból.

Életben. Mindannyian.

Mindannyiunk.

Corayne egész testén végigsöpört a megkönnyebbülés, melyet azon nyomban kimerültség követett. Kissé elernyedt, térde megroggyant.

Andry sebesen mozdult, és a vállánál fogva megtámogatta a lányt.

– Semmi baj – szólalt meg szelíden.

Villámcsapásszerű érintése egyszerre öntötte el forrósággal és fagyossággal. Corayne félreugrott és a fejét rázta.

– Nem fogom meggyászolni őket – morogta szemrehányóan a lány. – Nem fogok olyan férfiak miatt keseregni, akik megöltek volna minket. Neked sem kellene.

Andry arca megfeszült, ajka majdhogynem mogorván összeráncolódott. Corayne még sosem látta dühösnek Andry Trellandot, legalábbis ennyire nem. Már a harag gyanúja is mardosó fájdalommal töltötte el a lányt.

– Azt nem tudom megtenni, Corayne – szakadt fel a fiúból, miközben elfordult.

Corayne szégyentől vöröslő arccal követte Andry tekintetét. A fiú a halottak között lavírozó és a galland tetemekre áldást szóró Charlie irányába pillantott. Figyelme ezután a mocsokban kúszó katonára terelődött.

Az amhara még mindig mögötte lépdelt.

– Az isteneket neki, Sorasa, mutass némi irgalmat! – förmedt rá az apród. – Add meg neki a kegyelemdöfést.

A bérgyilkos továbbra is meredten nézte a katonát. Túl jó kiképzést kapott, semhogy levegye a szemét az ellenségről, még ha az ilyen súlyos sérüléseket is szenvedett.

– Tégy belátásod szerint, Trelland. Nem állok az utadba.

Andry nagyot nyelt, barna bőre fedetlen volt tunikájának gallérja felett. Ujjai megérintették az oldalán lógó kardot.

– Ne! – ellenkezett Corayne megragadva Andry felkarját. A fiú izmai olyan mereven feszültek a lány ujjai alatt, akár egy összecsavart kötél. – Ne kegyelmezz ennek a férfinak, ha emiatt elveszíted a lelked egy újabb darabkáját.

Andry felelet helyett összeráncolta homlokát, és tekintete komorrá vált. Gyengéden kivonta magát a lány szorításából, és előhúzta a kardját.

– Andry… – fogott bele ismét Corayne, és már mozdult is megállítani a fiút.

Ekkor azonban a víz fodrozódni kezdett, és valami csobbant – a tekergő testet pikkelyek borították.

Corayne megdermedt, szíve a torkában dobogott.

A kígyó magára maradt, de ettől még halálos volt.

Prédája utáni lopakodását félbeszakítva Sorasa tüstént megtorpant. Izzó tigrisszemével figyelte, ahogy a kígyó kiakasztott állkapcsai közt eltűnik a katona feje. A lányt önkéntelenül is lebilincselte a baljós látvány, s ajka enyhén szétnyílt, ahogy az állat eltüntette a katonát.

Végül Dom vetett véget mindkettőjük életének – hatalmas kardja keresztülhasított pikkelyen és bőrön egyaránt.

A férfi átható pillantást lövellt Sorasára, a bérgyilkos azonban csak vállat vont, és egy véres kézlegyintéssel le is zárta a dolgot.

Corayne elfordult, közben rosszallóan rázta a fejét kettejük felé.

Azonban Andrynek már hűlt helye volt, csak léptei cuppogását lehetett hallani a lucskos homokban.

Míg Sorasa és Sigil túlélők után kutatott az oázisban, a többiek a város peremén várakoztak, ahol a kőút átadta helyét a homoknak. Corayne egy szélfútta sziklán ücsörgött és hálálkodott az isteneknek az egynéhány pálmafa nyújtotta kellemes árnyékért. Valahogy a hőségért is hálát érzett. Tisztító ereje volt.

Senki sem csapott zajt, mindössze a két ló topogását lehetett hallani. Andry a sivatagi kancákkal foglalatoskodott: lecsutakolta és ellátta őket, már amennyire ezt szerény lehetőségeik lehetővé tették. Corayne mostanra jól tudta, a fiú úgy birkózott meg a dolgokkal, hogy belefeledkezett egy megszokott feladatba. Egy feladatba régi életéből.

Corayne az apródot és a lovakat figyelve összerezzent. Mindössze két lovuk maradt, és közülük is már csak egynek volt nyerge.

– A húrszál keményen küzdött – dörmögte Dom a lány pillantását követve.

– De mi életben vagyunk, a húrszál pedig lezárult – felelte Corayne. Feszesen elmosolyodott. – Meg tudjuk csinálni. Tovább tudjuk csinálni!

A férfi lassan bólintott, azonban arca borús maradt.

– Lesznek még lezárandó átjárók. További ellenségek és szörnyek, akikkel meg kell vívnunk.

A halhatatlan hangjában félelem érződött. Az emlékeiből felszökő érzés megvillant a férfi szemében. Corayne eltűnődött, hogy Dom vajon az ő apjára és a templom előtt heverő összetört holttestre gondol-e. Vagy valami másra, valamire az évszázadok távlatából, az emberi emlékezet előtti időkből.

– Taristant nem lesz olyan egyszerű legyőzni – morogta Dom.

– Ahogy Ami Várt sem. – A sivatagi forróság ellenére már az ördögi istenség említésétől is kirázta a lányt a hideg. – De akkor is megküzdünk vele. Muszáj. Nincs más választás.

A halhatatlan határozottan bólintott.

– Nincs más választás számunkra, sem a birodalom számára.

A nap már magasan járt és elhagyta a delet, mire Sigil és Sorasa újból csatlakoztak hozzájuk. Menet közben a fejvadász a fejszéjét, Sorasa a tőrét törölgette.

Az oázisban nem maradtak ellenségek.

Már csak a rendtagok voltak életben.

Charlie követte a két nőt, közben félig előredőlve masszírozta a derekát. Túl sok áldásra váró holttest, Corayne jól tudta, és ezzel el is fordította tekintetét. Nem volt hajlandó rájuk gondolni. Inkább meredten nézte a sivatag eleven ragyogását, a több kilométernyi homokot. Végül észak felé emelte tekintetét. A fénylő csík azt jelentette, közel voltak Aljerhez, ahol a terjedelmes öböl megnyílt a Hosszú-tengerre. A gondolat villámcsapásként érte.

Hogyan tovább? Ahogy Corayne magába mélyedt, izgalom és félelem egyszerre járta át.

Alaposan végignézett kis csapatukon. Dom, amennyire bírt, megmosakodott, nedves haját hátrasimította arcából. Elrongyolódott ingét a hátrahagyott otthonokban és boltokban talált darabokra cserélte. Az összkép távoli helyek szedett-vedett kavalkádjának tűnt, ahogy ibali tunikát és hímzett mellényt húzott kopott térdnadrágja fölé. Homokcsiszolta ionai csizmáját és köpenyét megtartotta. Noha a köpeny félig tönkrement, a szélébe hímzett agancsok még látszottak. Az otthon egy kis darabkája, melyet nem volt hajlandó feladni.

Corayne azt kívánta, bárcsak meglenne rég elveszett, rongyos, kék köpenye. Narancs- és olajfaligetek illatát árasztotta, és még valami mélyebbről jövőt, amit a lány többé nem tudott megnevezni.

– Elmúlt a veszély, Corayne – szólalt meg Dom, ahogy egy szag után szimatoló kutya elszántságával vizslatta a várost. És egy bajt sejtőével fülelt. Egyiket sem találta.

Meer vizeit, a húrszál mögött elterülő birodalmat valóban felszívta a homok vagy felszárította Ibal ádáz napfénye. Már csak tócsák maradtak az árnyékban, amelyek túlságosan sekélyek voltak búvóhelynek. A szerencsésebb kígyók már messze jártak, a rövid életű folyót követve akadálytalanul siklottak a tengerbe. A többiek az utcákon aszalódtak, csúszós bőrük kirepedezett és kiszáradt.

Ami a katonákat illette, Sorasa és Sigil már minden ellenséget végső nyugovóra helyezett.

Corayne ajkát összeszorítva fordult Dom felé. Mellkasában még mindig szorítást érzett. Szíve továbbra is sajgott.

– Egy rövid időre – felelte a lány, zsigereiben érezve az igazságot. – Még messze nincs vége.

Corayne szavai visszhangzottak az egész peremvidéken, és nehéz lepelként hulltak mindnyájukra.

– Vajon mi történhetett az itt lakókkal? – mélázott el Andry azon igyekezetében, hogy mondjon valamit.

– Kíváncsi vagy az őszinte véleményemre? – vágta rá Sorasa a pálmafák felé lépdelve.

– Nem – Andry válasza túlságosan is gyorsan érkezett.

Noha még fiatal volt, Charlie vénasszonyokra jellemző nyögdécselés közepette csatlakozott hozzájuk. Vörös, égett arca kikandikált csuklyája alól.

– Hát – fogott bele, a mészárlás és a felette izzó kegyetlen nap között jártatva tekintetét – én nem szeretnék itt maradni tovább.

Sorasa somolyogva nekidőlt egy pálmafának. Fehér fogai kivillantak bronzbőrű arcából. Tőrével a háta mögött elterülő oázisra mutatott.

– De épp csak végeztünk az eltakarítással – jegyezte meg a bérgyilkos.

Mellette Sigil keresztbe tette hatalmas kezét, fejszéje már a hátán lapult. A nő egyetértően bólintott, és szeméből kisöpört egy hollófekete hajtincset. Hirtelen fényár szűrődött át a fák levelei közt, megpettyezve rézbarna bőrét és megcsillantva fekete szemét.

– Pihennünk kellene egy kicsit – jegyezte meg Sigil. – A szellemek nem jelentenek veszélyt.

Charlie önkéntelenül elvigyorodott.

– A Miriád vascsontjai törhetetlenek, de el tudnak fáradni?

– Soha – csattant fel a fejvadász izmait megfeszítve.

A lánynak igencsak vissza kellett fognia magát, hogy ne horkanjon fel. Helyette gyorsan kihúzta magát, jóformán nyílegyenesen ült az árnyékban. Meglepetésére minden szempár rávetült. Még a kígyófogakat számolgató Valtik is felpillantott munka közben.

A tekintetek együttes terhe súlyosan telepedett az eleve kimerült vállakra. Corayne próbálta felidézni édesanyját, fedélzeten használt hangszínét. Hajthatatlan, rettenthetetlen.

– Tovább kellene mennünk – állapította meg.

Kijelentésére Dom mély dörmögése felelt.

– És úti cél is van, Corayne?

Lehetett az ősi korosok közül való halhatatlan, a férfi mégis kimerültnek tűnt.

Corayne magabiztossága megingott, és nyomban elkezdte babrálni foltos ingujját.

– Valahová, ahol nincs vérfürdő – szolgált a válasszal végül. – A hírek hamar eljutnak Eridához és Taristanhoz. Tovább kell mennünk!

Kuncogás szakadt fel Sorasa ajkáról.

– Hírek kitől? A halottak nem beszélnek, és mi nem hagytunk mást magunk mögött.

Vörös és fehér villant Corayne szemében – épp annyira emlék, mint fizikai jelenlét. Nyelt egyet, és próbálta visszaszorítani egyre kínzóbban gyötrő álmait. De mivoltuk többé nem okozott számára rejtélyt. Ami Vár az, pontosan tudta. Most is lát engem? Figyel minket? Követ, ahová csak megyek… és Taristan is követni fog? A kérdések felülkerekedtek rajta, és túlságosan is félelmetesek voltak ahhoz, hogy kövesse útjukat.

– Akkor is! – Corayne minden akaratát latba vetve, édesanyja erejének töredékét közvetítve megacélozta hangját. – Bármennyi előnyhöz is jutottunk, használjuk ki, hogy eltűnjünk innen.

– Csak egy illant el. – Valtik hangja a jeget karcoló körmök csikordulását idézte, szeme élénk és képtelenül kék volt. A méregfogakat a derekán lógó erszénybe süllyesztette. – Nosza, menni kell.

A jydi boszorka állandó és kibírhatatlan versfaragása ellenére Corayne érezte, ahogy elmosolyodik.

– Legalább nem vagy teljesen hasztalan – jegyezte meg melegséggel a hangjában a lány, és az idős asszony felé biccentett. – Ha te nem lettél volna, Valtik, az a kráken mostanra rettegésben tartaná a Hosszú-tengert.

Mindenki egyetértő dörmögéssel felelt, Andryt kivéve. Tekintetét ugyan a boszorkányra emelte, a fiú gondolatai mégis messze jártak. Még mindig a galland testek lebegnek előtte, a lánynak kétsége sem volt felőle. Szerette volna nyomban kitépni a szomorúságot Andry mellkasából.

– Esetleg elmagyaráznád, mit is csináltál a másik birodalomból jövő vízi szörnnyel? – szólalt meg Sorasa felvonva sötét szemöldökét. Tőre a helyére csusszant a tokban.

Valtik nem felelt, csak vigyorogva rendezgette méregfogakkal és száraz levendulával berakott hajfonatait.

– Felteszem, a krákenek se állhatják a versikéit – kuncogott arcán félmosollyal Sigil.

Charlie önelégültem elmosolyodott az árnyékban.

– Legközelebb egy bárdot kellene toboroznunk. Remekül kiegészítené ezt a bolondokból álló csapatot, és hazaénekelné Taristan többi szörnyét.

Bárcsak ilyen egyszerű lenne, szerette volna rávágni Corayne, tudva az ellenkezőjét. Ettől még a remény fellobbant mellkasában – ha gyengén is, de még élt.

– Meglehet, csak egy bolondokból álló csapat vagyunk – jegyezte meg félig maga elé a lány –, de mégis lezártunk egy húrszálat.

Corayne keze ökölbe szorult, ahogy felállt, lába nem remegett meg. A félelem helyét átvette az elszántság.

– És meg tudjuk tenni újra – folytatta. – Ahogy Valtik is mondta, tovább kell mennünk. Azt mondom, induljunk! Északnak vesszük az irányt a Hosszú-tenger felé, majd a part mentén haladunk, amíg elérünk egy falut.

Sorasa szája épp ellenkezésre nyílt, ám Dom Corayne mellett magasba szökő alakja félbeszakította. A koros a déli látóhatárt kémlelte, pillantását végighordozta Marjeja vörös vonalán és az egykor elárasztott arany síkságon.

Corayne mosolyogva fordult felé, azonban a férfi arckifejezését meglátva rögtön elkomorodott.

Sorasa is észrevette a félelmet Dom tekintetében. Nyomban a koros mellett termett, és szemének árnyékot tartva ő is a távolba meredt. Egy hosszú pillanatnyi keresgélés után feladta, és a halhatatlan felé fordulva mereven felnézett a rezzenéstelen arcra.

– Mi az? – szakadt fel belőle, a levegőt akadozva vette összeszorított fogain át.

Sigil már a fejszéjét markolta, és álomszerű fájdalmából magához térve Andry is szélsebesen hagyta ott a lovakat. Charlie lehajtott fejjel szitkozódott.

– Dom? – Corayne gyomra összerándult a rémülettől, miközben maga mögött hagyta árnyas fedezékét. Ő is a látóhatárt fürkészte, de nem bírta elviselni a nap és a homok vakító erejét.

A halhatatlan végre nagy levegőt vett.

– Negyvenen jönnek sötét lovakon. A lovasok elfedték arcukat, köpenyük fekete, a forróság ellen véd.

Sorasa felszisszenve felrúgott némi homokot.

– Zászlójuk is van. Királykék és arany. És… még ezüst.

Corayne nyomban gyötörni kezdte emlékezetét, és igyekezett felidézni az említett színek jelentését.

A bérgyilkos tudta.

– Udvari csatlósok – csattant fel, és pont úgy festett, mint aki mindjárt tüzet okádik. Ingerültsége mögött azonban rémület is rejtőzött. Corayne látta megcsillanni tigrisszemében. – Ibal királyának kopói.

A lány az ajkába harapott.

– Segíteni fognak?

Sorasa üres kacagása kegyetlenül harsant fel.

– Előbb adnak el Eridának vagy használnak fel alkualapnak. Te vagy a legértékesebb dolog egész Vigiliában, Corayne. Ibal királya pedig nem szokta elherdálni a kincseit.

– És mi van, ha nem is Corayne kell nekik? – szólt közbe Charlie gondolataiban elmerülve.

Sorasa résnyire összehúzta a szemét, a kételytől arca komorrá vált. Bármit is akart mondani, az nem jött ki a torkán.

– Corayne és a penge velem jön – szólalt meg vontatottan Dom, s közben levette szemét a horizontról. Mielőtt Corayne tiltakozhatott volna, a sivatagi kanca nyergében találta magát. Dom felpattant a másik lóra, nem törődve az elveszett nyereggel. A korosnak nem volt szüksége rá.

A lány csak hebegett, de esze ágában sem volt megmarkolni a kezébe nyomott gyeplőt. Meglepetésére Andry termett a térdénél, hogy meghúzza a hevedert. Ujjai rázárultak Corayne bokájára, hogy a lány lábát erővel a kengyelbe dugja.

– Andry… elég! Dom! – ellenkezett Corayne, és egy rúgással kiszabadította a lábát. Már készült is leszállni a kancáról, de Andry szilárdan a helyén tartotta – a fiú ajka zordan és dacosan összepréselődött.

– Nem hagyunk itt benneteket! – kiáltotta Corayne félig megvadulva.

A koros Corayne lovának kantárja után kapott, és közben erőset rántott saját kancájának sörényén, hogy a lovak nagy nehezen végre meginduljanak.

– Nincs választásunk.

– Neked nincs más választásod, koros, mint hogy vársz. – Sorasa nem mozdult, de hangját ádázul vitte a szél. Hátat fordított a látóhatárnak. A válla fölötti csillogó sávban a föld és ég találkozásánál feltűntek a sötét lovasok. – A király kísérőinek sem a sivatagban, sem az utakon nincs párja. Meglehet, lekörözöd őket egy napra, talán. De végül még téged is lerohannak, és akkor a tengernyi kiontott vér mind hiába volt.

Dom úgy vicsorgott, mintha keresztül akarná döfni a bérgyilkost.

– A part egynapi lovaglásra sincs, Sarn.

– És aztán? Inkább szembeszállsz a király flottájával? – gúnyolódott Sorasa.

Corayne kénytelen volt egyetérteni. Az ibali flottának nem akadt vetélytársa.

– És azt se tudod, merre kell menni – tette hozzá a nő, és kezét a távoli öböl és a mögötte húzódó Hosszú-tenger irányába lendítette. – De csak tessék!

Ezúttal Andry dörrent fel, a fiúból sütő harag teljesen meghökkentette a lányt.

– Akkor nincs más választás, csak a halál? – kérdezte, s közben dühödten összevonta a szemöldökét. A lány még a harc közepette se látta ennyire felbőszültnek… és reménytelennek. – Se Corayne, se Vigilia számára?

Sorasának szinte a szeme se rebbent, kezét keresztbe tette mellkasa előtt. Körmei alatt barnulásnak indult száradt vér ült meg.

– Senki sem beszélt a te megölésedről, apród – vetette oda a bérgyilkos kimerülten. – Ellenben én egy megjelölt amhara vagyok. Annak rossz vége lehet.

– Ó, itt meg egy keresett szökevény! – szólt közbe Charlie mutatóujját a magasba lendítve.

Sorasa hajfonata ostorként csattant, ahogy fejét odakapva gúnyosan rávigyorgott a madrentin hamisítóra.

– Ibal királya nagy ívben tesz egy szépírásban jeleskedő, vétkes papra.

Charlie ezzel visszahúzódott köpenye rejtekébe.

– Ha az istenek is úgy akarják.

– Akkor te menj! – vetette fel Corayne, miközben ismét megpróbált leszállni a lóról. Andry továbbra is szilárdan az útját állta. – Menekülj! Úgyis értünk jöttek.

A bérgyilkos szokásos – bármilyen álarccal felérő – önelégült mosolyával az arcán csak legyintett az ajánlatra.

– Szerencsét próbálok a csatlósokkal. És szükségetek is lesz rám – tette hozzá a nyeregből továbbra is fenyegetően rámeredő Dom felé biccentve. – Kétlem, hogy ez itt egyhamar tárgyalásokat tudna folytatni.

Corayne összeszorította a fogát, az ingerültség ismerős érzése hasított belé.

– Sorasa!

El kell menekülnöd, ezt szerette volna mondani a nőnek.

Corayne mellett Dom lesiklott a lóról. Arca rezzenéstelen és megfejthetetlen volt.

– Sorasa – dörrent fel a koros. – Fogd és menjetek!

A bérgyilkos álarca lehullott, ha csak egy pillanatra is. Dühödten pislogott, arca elvörösödött. Szilárd magabiztossága mögött Corayne kételyt látott. Kételyt és félelmet.

Azonban Sorasa elfordult, arckifejezése úgy tűnt el, mintha egy palatáblát tisztára töröltek volna. Vérfoltos kezét meglegyintve visszautasította a várakozó kancát, és ismét a látóhatár felé fordult. A lovasok már majdnem elérték őket, negyven ló dübörgő patája mennydörgött keresztül a sivatagon.

– Már késő – dünnyögte a bérgyilkos.

Dom lehajtotta a fejét, és épp úgy festett, mint Ascalban, amikor a kapukhoz igyekeztek és a férfi bordái közt tátongó lyukból lassan elfolyt az élet.

De legalább Gallandiában volt lehetőségünk menekülni. Volt esélyünk. Corayne belesüppedt a nyeregbe. Egyszerre hálát érzett Andry közelségéért. Egyensúlyát egyedül annak köszönhette, hogy a fiú tartotta a bokáját. Az apród nem eresztette, de a közeledő lovasokra sem nézett. Most már a hangjukat is lehetett hallani, az ibali parancskiáltásokat.

– Szerinted nem fogja megérezni?

Andry hangja lágy és alig hallható volt.

Corayne lepillantott rá, s észrevette a fiú vállának feszességét, ujjainak merevségét. Andry lassan a lányra emelte tekintetét, és hagyta, hogy Corayne könnyedén olvasson benne, mintha csak az egyik térképével tenné.

– Szerinted nem fogja érezni, hogy a húrszál lezárult? – mormolta Andry.

A lovasok fenyegető közeledésének ellenére Corayne Taristant látta maga előtt. Andryt eltakarva lassan életre kelt lelki szemei előtt, mígnem nagybátyja fehér arcán és a fekete szempáron meg a benne vibráló vörös villódzáson kívül minden más eltűnt. Elfordult, mielőtt egészben bekebelezte volna.

Corayne tekintete visszakúszott a városra és a romok között oda, ahol egykor a húrszál égett. Még amikor a király kísérői egyre nagyobb hangzavar közepette bekerítették őket, a lány akkor is azt érezte, hogy egyre távolabb sodródik.

– Remélem, nem! – suttogta, és közben minden általa ismert istenhez fohászkodott.

De ha én érzem a visszhangját… és a hiányát…

Biztos, hogy ő is ugyanúgy érzi.

És Ami Vár is.

2

KIRÁLYNŐ

ÉS DÉMON KÖZT

Erida

Az égő parázstartó nekicsapódott a falnak, és izzó fadarabok ömlöttek a kis fogadóterem kőpadlójára. Egy régi szőnyeg széle lángra kapott. Erida, Gallandia királynője habozás nélkül eltaposta, még ha ugyanaz a tűz is tombolt benne. Arca lángolt, fakó bőrét vörösre festette a düh.

Koronája – a csillogását leszámítva mindössze egy egyszerű, díszítetlen aranypánt – ledobva hevert egy alacsony asztalon. Nem sok hasznát vette pazar drágaköveknek vagy esztelen pompának egy jéghideg kastélyban a csatamező közvetlen közelében, háború idején, egy húrszálverte hurrikán kellős közepén.

A terem túloldalán Taristan mellkasa fel-le járt, csupasz kezén nem hagyott nyomot, hogy elhajított egy újabb izzó parázzsal teli bronz parázstartót. Olyan könnyűnek tűnt a kezében, mintha csak egy rongybabát dobott volna arrébb, azonban Erida tudta, a bronzkosár legalább az ő súlyának kétszeresét nyomta. A férfi túlságosan is erős és hatalmas volt. Taristan sem a súlyt, sem a fájdalmat nem érezte.

Hála az isteneknek, hogy a méreg sem hatott rá.

Főleg a Vergon kastélyban történtek és az utolsó húrszál elvesztése után. Erida szemében még ott csillogott az átjáró, a szinte láthatatlan aranyfonal – oly fontos, és mégis oly könnyű elsiklani felette. Egy másik világba nyíló ajtó, egy újabb kapocs a lány birodalmának láncolatában.

Taristan árnyéka alakja fölé tornyosult, és a fáklyák és a parázs fényénél dühöngő szörnyetegként villódzott a falon. Már nem viselte díszpáncélját, egyedül a mélyvörös tunika fedte fehér bőrét. Vas és aranyfüst nélkül sem tűnt jelentéktelenebbnek.

Erida azt kívánta, bárcsak rászabadíthatná azt az árnyat Vigiliára, bárcsak kiküldhetné az éjszakába, hogy felkutassa menekülő unokatestvére, lord Konegin nyomát. A lány haragja élénkebben lobbant, lángját felségáruló rokonának gondolata táplálta.

Nem akarom, hogy Taristan végezzen vele, forrongott, inkább összetörten és legyőzötten hurcolja ide vissza, hogy magunk öljük meg az egész udvar szeme láttára, és így csírájában elfojtsuk lázadását.

Elképzelte felséges unokatestvérét, ahogy kíséretével átdübörög a sötétségen. Csekély kezdeti előnnyel indultak saját lovasaihoz képest, ám a felhős ég elfátyolozta a holdat és a csillagokat. Koromfekete éjszaka volt egy alakulóban lévő határvidéken. Emellett saját embereit kimerítette az egész napos harc, és még lovaik se kaptak új erőre. Nem úgy, mint Konegin és a fia, meg a velük tartó hűségeseik.

– Eltervezték – morogta Erida tajtékozva. – A kuzinom meg akarta ölni Taristant, a férjemet, a saját hercegüket, majd elvette volna tőlünk a trónt. De Konegin ravasz, és biztosan kitervelt valamit kudarc esetére is!

A lány keze ökölbe szorult és legszívesebben ő is elhajított volna egy parázstartót. Vagy letépte volna a faliszőnyegeket. Vagy betörte volna a falakat. Bármit, amitől kiszabadulhat a benne forrongó düh, ahelyett, hogy hagyja leülepedni és felgyülemleni.

Lelki szemei előtt látta, ahogy Konegin szőke szakálla mögül fogát kivillantva, gúnyosan rávigyorog, szeme akár két kék tőr, arca szakasztott mása halott apjáénak. Szíve szerint megragadta volna a nyavalyás torkát, és csak szorította volna.

Vörös Ronin hátrahőkölt a földön szétszóródott parázs láttán, és nyomban elrántotta skarlátpiros palástját, nehogy lángot fogjon. A lakomacsarnokba visszavezető egyszárnyú, vaspántos tölgyajtóra pillantott. Az üresen álló kőcsarnokból rég elküldték az udvar tagjait.

Erida igyekezett nem gondolni a megkísérelt mérgezésről pusmogó lordjaira és tábornokaira. A legtöbben hűek maradnak. De néhányuk… épp elegen… talán nem. Vannak, akik Konegin fején szeretnék látni a koronámat, még ha mellettem is állnak.

– A sivatagi húrszál miatt aggódom… – fogott bele Ronin, azonban Taristan fekete szemével olyan meredt pillantást vetett rá, hogy hangja elhalt.

– Elvesztettük. Ennyit már mondtál – dörrent fel Taristan. Ezzel járkálni kezdett a helyiségben, léptei súlyosan nehezedtek a szőnyegre. – Az a csitri fattyú – tette hozzá majdhogynem nevetve. – Ki hitte volna, hogy egy tizenhét éves lány majd több bosszúságot okoz, mint nagybecsű apja?

A körülmények ellenére Erida érezte, ahogy szája sarka megrándul.

– Rólam sem feltételeztek többet.

Erre Taristan tényleg elnevette magát, kacaja a kövön súrlódó acél korcogását idézte. Azonban derültsége szemében már nem tükröződött – szeme feketéjében a vörös árnyék villódzott a tűzfényben. A démon mindig jelen volt benne, de ennyire talán még sosem. Erida szinte érezte Ami Vár gyűlöletét és éhségét, ahogy Taristan döngő léptekkel fel-alá trappolt a szobában.

– A Meer birodalmára nyitott ajtó bezárult, szörnyei visszaszorultak – mormolta Ronin, keze idegesen rángott a palást ujja alatt. Taristanhoz hasonlóan ő is járkálni kezdett az ajtó és az ablak közti ösvényt választva. Éles tekintete hol a hercegre, hol a királynőre vetődött. – Csak remélhetjük, hogy ennyi idő alatt Meer szörnyeiből elegendő elszabadult, és azok tovább dúlják a vizeket.

– A krákeneknek és a tengeri kígyóknak valóban nagy hasznát fogjuk venni Vigilia hajóhadai, de különösen az ibali flotta feltartóztatásában – felelte Erida. – Vajon hány hadigályájuk hever máris a tenger fenekén?

A húrszál elvesztése – bármily kétségbeejtő is volt – nem nehezedett túlzott erővel gondolataira. Még az este történései kísértették, túlságosan friss volt az élmény ahhoz, hogy ne vegyen róluk tudomást. Erida mindenkinél jobban ismerte egy hataloméhes udvar veszélyeit.

Noha Taristan vele szemben járőrözött a falra vetülő árnnyal a nyomában, a királynő mégis a vágtató Konegint látta maga előtt.

– Ugye nem feledkeztél meg róla, hogy a kuzinom alig egy órája megpróbált megölni? – kérdezte éles hangon a lány.

– Még érzem a méreg ízét, Erida – vágta rá a férfi egy ostorcsapás gyorsaságával. A lány Taristan gúnyos mosolyra nyílt vékony ajkára pillantott. – Nem, nem felejtettem el.

Ronin fehér kezével lekicsinylően legyintett.

– Egy alantas ember alantas gondolatokkal. Elbukott és elmenekült.

– Az az ember a fél királyságot ellenünk fogja szítani, ha esélyt kap rá – csattant fel Erida vicsorogva. A varázsló nyamvadt torkát is szívesen megszorongatta volna.

Taristan vállrándítása mérhetetlenül felfokozta a lány ingerültségét. Az erek holdfehér hegekként dudorodtak a férfi nyakán.

– Akkor ne adj neki.

– Vajmi keveset tudsz a királyságokról és az udvarokról, Taristan. – Erida elcsigázottan mélyet sóhajtott. Bárcsak a démon ura megajándékozná némi józan ésszel! – Lehetsz te legyőzhetetlen meg bármily erős, a koronám nélkül semmi vagy! Ha elveszi tőlem a trónt az a nyomorult, cselszövő troll…

Erre Taristan beszüntette a járkálást, és megállt előtte. Meredten nézett le a lányra, fekete szeme látszólag bekebelezte az egész világot.

A vörös fény még ott villódzott benne.

– Nem fogja, ezt megígérem – dörrent fel Taristan.

Erida szeretett volna hinni neki.

– Akkor most mindketten jól figyeljetek – szólalt meg Erida a két férfi felé csettintve. A szavak nyílt sebből bugyogó vérként dőltek belőle. – Koneginnek szembe kell néznie a bűneiért járó igazságszolgáltatással. Felségárulás, lázítás, gyilkossági kísérlet a hercege, az én hitvesem ellen. Aztán ki kell végeztetni mindenki szeme láttára, hogy mind lássa, aki pártolná az ügyét. Se az udvarnak, se a lordoknak, se a hadseregnek nem adhatunk okot, hogy kétségbe vonják a tekintélyemet. Nekem… nekünk… nem szabad eltűrnünk semmilyen lázongást, ha folytatni akarjuk hódító háborúnkat és magunknak követelni Vigiliát.

Taristan olyan közel lépett Eridához, hogy a lány érezte a testéből áramló kegyetlen hőséget. A férfi állkapcsa megfeszült.

– Idehozzam neked?

Erida csaknem gondolkodás nélkül félresöpörte az ajánlatot. Nem Taristan épsége miatt aggódott – a férfi erejének jószerével egész Vigiliában nem akadt párja. Azonban nem volt sérthetetlen. Az arcán ejtett, továbbra sem gyógyuló sebek ezt bizonyították. Bármit is tett Corayne, az mély nyomot hagyott máskülönben hibátlan bőrén. És mindezeken túl már a gondolat is ostobaságnak tűnt, hogy királyi hitvese kilovagol a vadonba egy számára idegen vidéken, hogy megtalálja saját pozíciójának lehetséges bitorlóját. De a legszörnyűbb mégis az volt, hogy férjének távolléte megijesztette. Nem akarom, hogy itt hagyjon, gondolta, bármilyen nehezére is esett beismerni. Erida ezt is megpróbálta félresöpörni, így gondolataiból és látószögéből kizárva a férfit elfordult, és tekintetét a kis terem egyszárnyú ajtajára szegezte.

Az ajtó túloldalán az üres lakomacsarnok húzódott. Körülöttük az egész kastély sugdolózó udvaroncoktól hemzsegett, míg a környező mezőket a letáborozott hadsereg töltötte meg. Hányakat fog Konegin átcsábítani maga mellé? Mennyien szaladnak a zászlaja alá az enyém helyett?

Taristan nem lépett hátra és továbbra is Eridára meredt. Tekintete végigfutott a lány arcán, fürkészte a szemét, és a válaszára várt. A parancsára.

A gondolat édesen csábító volt. Hogy az ősi Magna hercege, egy hódító, egy született, vérbeli harcos az ő jóváhagyására vár. Ez még a királynőt is megrészegítette. Érezte, ahogy egy csapásra – akár egy pattanásig kihúzott kötél – feszültség vonódik közéjük. Egy pillanatra Erida azt kívánta, bárcsak az a csivitelő patkány Ronin távol lenne tőlük, azonban a varázsló negédes mosolyával továbbra is a sarokban állt, vöröslő szeme ide-oda szökellt királynő és démon közt.

– Nem tudunk nélkülözni, Taristan – szólalt meg végül Erida, és csak remélte, hogy a férfi nem figyelt fel a remegésre hangjában.

Ronin ujja a magasba lendült, s közelebb lépett. Bármilyen zsinór kötötte is össze a királynőt hitvesével, azt a varázsló egyenesen kettévágta.

– Ebben egyetértünk, felség – jegyezte meg. – Egy húrszál elveszett. Gyarapodnunk kell egy újjal, és mihamarabb.

Erida elfordult. Nem fogok harcba szállni a figyelemért, főleg nem ezzel a patkányképű varázslóval. Ellenszenvesen elhúzta a száját, a kimerültség nehéz lepelként hullott rá. Egy csatamezőn kezdtem a mai napot, és most kétségkívül egy másikon állok. Minden ízében katonának érezte magát, aki éles eszével küzd kard helyett. Egy kard az sokkal egyszerűbb. Mindennél jobban vágyott rá, hogy kioldja alsószoknyájának ruhája korcánál szorosan meghúzott szalagját.

De ő egy királynő volt. A fáradtságot nem engedhette meg magának.

Erida ismét kihúzta magát, kezét a csípőjére tette.

– Nem a húrszál az egyetlen dolog, amit ma elvesztettünk. Kardélen táncolunk – jelentette ki acsarogva, s közben ismét férje politikai tudatlanságát átkozta. – Noha Taristan az ősi Magnából koponyákat zúz össze puszta öklével, a lojalitásra való ösztönzés nem megy neki.

Fejét magasra emelve Taristan merev tekintetével találkozott, a fekete szempár egyenesen az övébe fúródott.

– És ami azt illeti, nekem se – szakadt fel belőle fogcsikorgatva. Egyik keze megfeszült szoknyáján, a szövet meggyűrődött ujjai közt. Nagyot nyelt, de a hirtelen feltörő szavakat már nem tudta megállítani. – Mindegy, mit teszek, hogy mennyi dicsőséget és aranyat hordok ezeknek a borzalmas, álnok udvaroncoknak a lába elé, nem úgy szeretnek, ahogy kellene. Ahogy egy trónomon ülő férfival tennék.

Taristan egész idő alatt a lányra meredt, arcán különös kifejezés futott át. Ajka egyszer csak megrándult.

– Mit kell tennem, hogy meggyőzzem őket?

Kérdése megdöbbentette Eridát, és a lány érezte, ahogy szeme tágra nyílt. Talán mégsem olyan tudatlan.

– Győzz a kastély felett! – felelte a királynő határozottan az ablak felé mutatva. A bezárt spaletta ellenére is mindketten tudták, az ablak mögött a hadban álló határvidék húzódott. A leigázásra váró Madrence gazdag, de erőtlen országa. – Győzz a csatatéren! Arass győzelmet a madrentin földre vezető minden egyes kilométeren, amíg te és én el nem helyezzük Gallandia zászlaját csinos kis fővárosuk szívében, és igényt nem tartunk mindenre az Oroszlán nevében! – Már látta is maga előtt, ahogy Partepalas tündöklő tornyain lobog a magasra felhúzott zöld és arany. – Arass győzelmet a lordjaimnak, és kénytelenek lesznek szeretni minket érte.

Ahogy apámat és az ő apját szerették, s velük minden egyes galland hódítót, akik festményeinken, történeteinkben és dalainkban élnek.

Én is osztozhatok velük, merengett Erida. Nem halálukban, hanem dicsőségükben.

A gondolattól melegség járta át. Az érzés nem Taristan émelyítő forróságára hasonlított, hanem sokkal inkább egy hazatérő szülő gyengéd, ismerős ölelésére. Apja édesanyjával együtt több mint négy éve távozott az élők sorából. Konrádot és Alisandrát betegség vitte el – leterítette őket egy szerfölött közönséges végzet. Erida átkozta királyhoz és királynéhoz méltatlan halálukat. De ettől még hiányzott neki az ölelésük, a hangjuk, biztos védelmük.

Taristan csendben figyelte, tekintete – akár egy gyengéd kéz – simogatta a lány arcát. Erida fogát vadul összeszorítva igyekezett elfojtani az emlékeket, mielőtt azok hatalmukba kerítették volna. Mielőtt férje megláthatta volna jelentőségük súlyát.

Nem adhatom át magam a bánatnak, tudta jól. Emlékük áramlatként sodorjon előre, semhogy egy helyben lehorgonyozzon.

– Arass győzelmet, és mihamarabb – folytatta Erida fejét hátravetve. Hamubarna hajtekercsei kígyóztak fakó arca körül, a reggeli vérontást kifogástalanul kiálló bonyolult fonat lassan megadta magát. – Győzedelmeskednünk kell, mielőtt egyetlen szövetséges is az ország védelmére kelne. Siscaria már úton lesz, talán Calidon és a tyri flotta is. Csak remélhetjük, hogy Ibalt most túlzottan lefoglalják a Hosszú-tenger szörnyei. Ha Gallandia egykettőre leigázza Madrence királyságát, kettőnkkel a hadsereg élén, a birodalomhoz vezető út sokkal, de sokkal zavartalanabb lesz mindannyiunknak.

A hosszú, de egyenes út elnyújtózva bontakozott ki előtte. Gallandia légiói folytatják előrenyomulásukat, utat vágva maguknak végig a Rózsa-folyó völgyén. A határ mentén kastélyok és apró falvakat meg termékeny szántóföldeket védő erődök sorakoztak, de ennyi még nem volt elegendő Erida haderejének feltartóztatásához. Az első igazi próbatétel a Rozsolyó és Alsorolyó találkozására épült Rouleine városa lesz. És amikor Rouleine elesik, a főváros már csak alig néhány napi járásra lesz – egy drágakő, amely csak arra vár, hogy jogot formáljanak rá.

– Lord Thornwall majd elintézi a hadsereg számbavételét – tette hozzá hangosan gondolkodva. Egy mihamarabb elvégzendő dolgokkal teli lista szövődött elméjében. – Mire a nap felkel, már tudni fogjuk, hányan szöktek el Koneginnel, már ha akadt ilyen.

Taristan ingerülten sóhajtott.

– Az unokatestvéred bizonyára nem bír ekkora befolyással, Erida – jegyezte meg szinte békítőleg.

– Az unokatestvérem férfi, és királyi vér folyik az ereiben – csattant fel a lány feldühödve. Ez az egész igazságtalanság tovább forgatta a tőrt a szívében. – Ez elegendő befolyással bír királyságomban nem is keveseknek, a saját udvaromról már nem is beszélve.

A férfi válasza fekete tekintetéhez hasonlóan szilárd és hajthatatlan volt.

– Számomra semmiféle befolyással nem bír.

Erida állta férje pillantását, zafír és koromfekete egymásnak ütközött. A felelet elhalt a lány ajkán. Magától értetődő, hogy királyi hitvese az ő pártján áll. Végtére is Gallandiára gyakorolt hatalmát a lánynak köszönhette, épp ahogy testi ereje démon urától származott. Mégis volt ott még valami mélyen, kimondatlanul.

Egy még meg nem értett beismerés. De Erida érteni akarta.

– Nem feledkezhetünk meg az urunkról, Taristan. – Ronin hangja az üveget karcoló körmök csikordulását idézte.

A királynő összeszorította a fogát, tekintetét a skarlátpiros falként közé és férje közé húzódó vörös varázsló felé fordította. Azonban nem kellett szörnyű, fehér arcára néznie, hogy megértse a szavakban rejlő üzenetet. A mi urunk Ami Vár. Nem pedig Gallandia királynője.

Noha Erida egyenrangúként, ha nem feljebbvalóként gondolt magára Vigilia összes lényével szemben, az ördögi Destrulia démonkirályát illetően még ő is tisztában volt a helyével. Bár továbbra is megacélozva állt, egész testében megremegett.

– Ajándékok érkeztek, itt az ideje a fizetségnek – folytatta eltökélten Ronin Taristan felé biccentve.

Ereje már egy halhatatlanéval vetekszik. Talán erősebb is, merengett Erida.

A férfi a Vergon kastélynál újdonsült erejének jeleként gyémántokat zúzott össze a markában.

Nezriben a húrszál megajándékozta Meer szörnyeivel, amelyek erejével rettegésben tarthatja ellenségeit a Hosszú-tengeren. Az a húrszál elveszett, de a szörnyek maradtak, és ott cirkálnak a mélyben.

És még ott volt az ajándék a templomnál, ahol Taristan előhívott egy hullahadsereget és megölte saját testvérét. Az átvágott hús ismét sértetlen, mintha a sebeket csak úgy le lehetne törölni róla. Erida emlékezett első találkozásukra, amikor Taristan a trónja előtt felhasította tenyerét, majd a vérző seb pillanatok alatt összeforrt. A lány saját szeme láttára gyógyult meg.

Mi jöhet még? – tűnődött Ami Várra és az általa uralt, Vigilián túl húzódó ördögi birodalomra gondolva. Azonban nem időzhetett sokáig efféle gondolatoknál. Isten vagy ördög, egyformán áldás és átok. De mind ez idáig… csak áldás.

Az ősi Magna hercege összeráncolta homlokát, és ahogy lehajtotta a fejét, elnagyoltan levágott vörös tincsei a szemébe hullottak. Magasságát és termetes alakját előnyére fordítva tornyosult a varázsló fölé. De Ronin is tisztában volt erejével. Nem rettent vissza, sőt, még keze reszketése is abbamaradt.

– Netán tudomást szereztél egy újabb húrszálról, varázsló? – kérdezte Taristan éles, fehér fogait összeszorítva. Hangja a földön izzó parázs pattogását idézte. – Újabb helyre küldenél?

Ronin szeme megrezzent.

– Van néhány nyom. Különös történések, suttogások a levéltárban. Az Ő suttogása.

Taristan szája széle megrándult.

– Tehát egyelőre semmi használható.

– Már három húrszálhoz elvezettelek, hercegem – jelentette ki büszkén a varázsló, de azért közben lehajtotta szőkésfehér fejét. Majd ismét felpillantott, véreres szeme szinte izzott. – Ne feledd, épp annyira húrszálilletett vagyok, mint te, a sajátunkon túli birodalmak áldásaival megjutalmazva.

– Megjutalmazva, mint én? – Taristan ökle megfeszült, az üzenet egyértelmű volt.

Ronin mélyebbre hajolt.

– Ami Vár előtt mind szolgák vagyunk.

Erida alaposan szemügyre vette a varázsló védtelen nyakát, kilátszódó bőre rikítóan fehér volt, mint a friss hó.

Taristan elkapta a lány tekintetét, majd egy biccentéssel ő is fejet hajtott.

– És mi odaadóan szolgáljuk urunkat – felelte Taristan, és intett Roninnak, hogy egyenesedjen ki. – A legjobb szolgálatot a poros könyvek közt teszed, varázsló. Pótolnunk kell egy húrszálat.

Ronin bólintott.

– Kettőt pedig meg kell védenünk.

Legalább ez könnyű.

– Meggyőztem lord Thornwallt, hogy hagyjon hátra ezer embert a Vergon kastélynál, a romok alatti domb mélyén – szólalt meg Erida az állam gyűrűjét tanulmányozva ujján. Hagyta, hogy a smaragdon megvillanjon a fény, az ékszer zölden ragyogott. Amikor ismét felpillantott, a varázsló és a herceg is felvont szemöldökkel meredt rá.

A lány megengedett magának egy halvány, elégedett mosolyt és megvonta a vállát.

– Utóvédnek – jelentette ki úgy, mintha ez lett volna a világ legtermészetesebb dolga. – Hogy fedezzék előrenyomulásunkat, és megvédjenek minden bosszúszomjas madrentintől, aki megpróbál elsurranni mellettünk, veszélyt hozva Gallandiára.

Láthatóan még Ronin is le volt nyűgözve.

– Továbbá – tette hozzá –, hogy holmi tizenéves bajkeverők ne tudjanak bosszúságot okozni. A húrszál biztonságban van, és ez ellen sem Corayne, sem a semmirekellő védelmezői nem tehetnek semmit.

Taristan félrebillentette a fejét.

– És mi a helyzet a katonáiddal? Mi lesz, ha valami galland lovag a romok közé téved, és szemben találja magát a Vakító Birodalommal?

Erida ismét vállat vont és felvette udvari mosolyát.

– A Vergon romok a földrengés következtében igencsak ingatagok. Nem biztonságos közéjük menni, és erre minden parancsnok figyelmét felhívták.

– Nagyszerű – ismerte el Ronin, ez egyszer őszintén. – Akkor a húrszál nyitva marad. És minden egyes perccel erősebben tépázza Vigilia alapjait.

Taristan nyomban elvigyorodott, és majd szétvetette az energia.

– És még ott van a templom is a hegyek lábánál, csaknem elfeledetten.

A varázsló bólintott, arcán rózsaszín pír jelent meg. Növekvő jószerencséjüktől vagy ura óhajára láthatóan új erőre kapott.

– A Hamvak földjének összetört katonáiból kovácsolt hullahadsereg védelme alatt.

– És ennyi nem elég?

Erida kérdése megült köztük.

– Hogy két húrszál még nyitva van, melyek lassan elemésztik Vigiliát? – Erida a világ gyökereit rágcsáló rovarokként gondolt a húrszálakra, amelyek maró nedveik és rágóik segítségével átlyuggatják azokat. – Már csak idő kérdése az egész?

Ronin felcsattanó kacajától kirázta a hideg. A férfi a királynő bánatára a fejét rázta.

– Ha így működne, Ami Vár nem várakozna tovább. Többre van szükségünk. Őneki többre van szüksége.

– Akkor találj többet – vágta rá Taristan, és ismét járkálni kezdett. Nem tudott sokáig egy helyben maradni. Erida eltűnődött, hogy ez vajon saját természetéből fakadt-e, vagy a kapott ajándékok okozták, amelyek palackba zárt villámokként ott cikáztak a bőre alatt. – Ha nem mehetek Konegin után, esetleg útra kelhetnék ismét a sivatagba. Visszatérnék az ismert átkelőhelyre. És újranyitnám az utat Meer birodalmába.

Újból az a zavarba ejtő rémület öntötte el a királynőt Taristan távollétének gondolatára. Szerencsére kéznél volt a találó felelet. Éles esze nem hagyta cserben.

– Rendes körülmények között egyetértenék, de jelen pillanatban több száz galland katona hever holtan Ibal homokdűnéi közt – állapította meg tárgyilagosan Erida. Haláluk cseppet sem izgatta a lányt. Ahhoz túlságosan sokan szolgálták uralmát. Nem sok haszna lett volna könnyeket hullatni mindannyiukért. – Ibal királya pedig nem bolond. Tudomást fog szerezni határsértő seregemről, és készen fog állni továbbiak fogadására. Nem adhatok még egy királyságnak okot a háborúra, különösen nem egy ilyen nagy hatalmú országnak. Legalábbis addig, amíg Madrence karnyújtásnyira nem lesz.

Az ablak spalettája zárva volt, mögötte koromfeketén nyújtózott az éj. Erida mégis maga előtt látta a folyóvölgyet, az őrszemként figyelő kastélyok sorát, valamint a madrentin sereget bújtató erdőt. Az előttünk álló út.

– Legyen bármily erős is Gallandia – mormolta a lány –, több eszem van, mintsem hogy két fronton harcoljak.

Taristan szája válaszra nyílt, de Ronin csendre intette.

– Nezri elérhetetlenné vált számunkra – jelentette ki a varázsló. – Ebben egyetértünk.

– A lány még mindig ott van – vicsorgott Taristan. A szeme alatti érdes forradások élesen kirajzolódtak.

Mielőtt Erida felfoghatta volna, mit tesz, ujjai már a férfi testén jártak és a vállát szorongatták. A lány vadul pislogott.

– Akkor se fogod tudni elkapni, ha netán még életben van.

Taristan nem lökte el magától, de levette róla a szemét.

– Az is lehet, hogy a húrszál magával vitte. Meglehet, a Corayne an-Amarat jelentette veszély elmúlt – tette hozzá Erida, de felvetése még önmaga előtt is reménytelennek hangzott. Vágyálom. A lány magnavérű, egy halhatatlannal, meg talán egy boszorkánnyal az oldalán. És csak az istenek a tudói, hogy még kivel.

– Mindketten tudjuk, hogy ez nem igaz. – Minden Taristan ajkáról elhangzó szó tőrként döfött belé, és megtépázta balga reményét.

Azonban Erida nem riadt vissza. Inkább kihúzta magát, keze továbbra is Taristan vállán feszült, ujjai puszta izmot és csontot markoltak.

– És mindketten tudjuk, merre kell továbbmennünk – sziszegte a foga között.

Egy hosszú pillanat elteltével Taristan bólintott, szája zord vonallá szűkült.

– Varázsló, találj nekem egy húrszálat – utasította ellenszegülést nem tűrő hangon.

Úgy beszél, akár egy király, gondolta Erida.

– Találj nekem egy újabb lerombolásra váró helyet. – Egy határozott mozdulattal kilépett a lány szorításából. – Holnap én vezetem a támadást, Erida. És elhozom neked a győzelmet.

A levegő sípolt a lány fogai közt, ahogy mély lélegzetet vett. Ez vajon elég lesz? – eltűnődött. Sikerrel járhatunk, mielőtt Konegin tönkretesz mindent, amiért dolgoztunk, amit tettünk? Mindent, amit eddig feláldoztam… a függetlenségemet, talán a trónomat is.

A Taristan szemében gyúló, félhold alakú vörös fény összetéveszthetetlen volt.

És meglehet, a lelkemet is.

A herceg magasra emelte a fejét.

– Kételkedsz bennem?

– Dehogy – vágta rá Erida, kissé túlságosan is hamar. Arca nyomban elvörösödött, mire a pirulását palástolni igyekvő lány gyorsan elfordult. Ha Ronin és Taristan észre is vették, egy szót sem szóltak.

Erida a szoknyáját babrálta, elsimítva a ráncokat.

– Ha az udvaromat nem sikerül lojalitásra ösztönözni és nem tudjuk elnyerni őszinte támogatásukat… a legrosszabb esetben megvesszük őket.

Taristan nyers modora visszatért. A királynőt mintha egy vödör jéghideg vízzel borították volna le.

– Ahhoz még te sem vagy elég gazdag.

Erida az ajtóhoz lépett, kezét a vaskallantyúra tette. A túloldalon a fiatal királynőjét buzgón megvédeni kész Oroszlán gárda várakozott.

– Átjárót nyitottál a Vakító Birodalomba, Taristan herceg – vetette oda a lány, és egy rántással félig kitárta az ajtót. A sivár kastély többi részéből hideg levegő tódult be a résen. – Minden gazdagságom megvan, amire valaha szükségem lehet.

És valami más is.

A lánynak eszébe jutottak a férfi markában tartott tojás nagyságú gyémántok, majd az is, ahogy finom, csillagfényű porrá zúzódtak. Felötlött benne a húrszál és a mögötte húzódó birodalom, Irridas képe. Egy jég helyett drágakövekkel beborított, fagyott birodalom.

És arra is emlékezett, hogy valami megmozdult benne: egy szikrázó vihar, amely mostanra rászabadult Vigiliára.

3

A SÓLYOM

ÁRNYÉKÁBAN

Sorasa

Sorasának eszébe jutott a sivatagban egyedül töltött első éjszakája.

Hétéves volt, még a Szövetség mércéjével nézve is fiatalnak számított, noha akkor már négy éve tartott a kiképzése.

Az idősebb tanítványok tizenkét egykorú társával együtt kirángatták az ágyából. Néhányuk pityergett vagy sikított, ahogy köpenybe bugyolálták őket, a csuklyát a fejükre húzták és csuklójukat összekötözték. Sorasa csendben maradt. Ennél ő már higgadtabb volt. Miközben megkötözték, felidézte az óráin tanultakat. Apró izmait megfeszítve kezét ökölbe szorította, hogy később ne legyen olyan szoros a kötél. Amikor két tanítvány csontos vállát megragadva rongybabaként kicipelte a várból Sorasát, ő a fülét hegyezte. Elrablói halkan beszélgettek: az éjszakai feladat miatt elégedetlenkedtek.

Lovagoljatok ki a hetesekkel a dűnék közé, és amikor eljön az éjfél, hagyjátok magukra őket. Meglátjuk, ki jut vissza élve.

A nagyok viccelődése közben a kislánynak elszorult a szíve.

Három ütés éjfélig, számolta ki Sorasa magában. Alig pár perce oltották el a hálóterem lámpásait. Az közel háromórányi lovaglás a sivatagban.

Megpróbálta felmérni az irányt.

A csuklya megnehezítette feladatát, de azért nem tette lehetetlenné. Idősebb társai egy sivatagi kanca hátára hajították, majd a fellegvár kapuin túl balra fordultak. Délnek tartunk. A zord délnek.

A többi gyerek siránkozása egykettőre elhalt, ahogy a tanítványok különböző irányba vitték őket. Csakhamar nem maradt más a számára láthatatlan ég alatt száguldó két tanítványon és a kancáikon kívül. Sorasa lassan vette a levegőt, és igyekezett megbecsülni a lovak iramát. Megkönnyebbülésére a társai erős vágta helyett könnyű galoppban lovagoltak.

A csuklya alatt a kislány az összes létező istenhez imádkozott. De legfőképp Lasreenhez. Magához a halálhoz.

Most még nem találkozunk.

Két nappal később Sorasa Sarn félholtan, kis kezeit kinyújtva botladozott egy délibáb felé. Amikor ujjai előbb érdes követ, majd fát tapintottak, kirepedezett szája mosolyra nyílt. Nem káprázat volt, hanem a fellegvár kapuja.

A kislány átment egy újabb vizsgán.

Sorasa azt kívánta, bárcsak ezúttal is ilyen egyszerű lenne a helyzet. Mit nem adott volna, hogy egyedül éles eszére és a csillagokra hagyatkozva hátrahagyják a nagy homokdűnék közt. Ám ehelyett egy csapat kibírhatatlan csodabogárhoz láncolva találta magát, miközben magának Ibal királyának a vadászai közeledtek feléjük.

Azért egy dolog nem változott.

Lord Mercury most is vár rám.

Már a férfi gondolatától is kirázta a hideg, hogy mit tenne vele, ha ismét ezen a földön érné Sorasát.

A nap szikrázóan ragyogott, a sivatagi ég kékje tiszta és kíméletlen volt. A döngő paták felrúgták a homokot, a levegő csillámlott körülöttük. A közeledő lovasok hangja lassan elhalt, helyét rideg tekintetek és a lovak nyakához verődő bőr kantárszárak csattogása vette át.

A rendtagok összébb húzódtak, szorosabbra zárva soraikat. Még Sorasa is visszalépett a pálmafák közé, az ereiben pezsegve végigáramló energiától ujjai megrándultak. Corayne lesiklott a lóról, Andry és Dom pedig kivont karddal nyomban közrefogták. Charlie is közéjük somfordált, hátradobott csuklyája felfedte vörös arcát és kócos, barna haját. Ez egyszer Valtik sem vált köddé, noha nem moccant a sziklák közt elfoglalt kakasülőjéről. Sorasa azt is kétségbe vonta, hogy az asszony egyáltalán észrevette a közeledő lovasokat.

Egyedül Sigil állt szilárdan és mozdulatlanul, széles alakjának csak a körvonalai látszódtak a feléjük tartó viharfelhő előtt. A fejsze megpördült kezében. A rettenetes penge élén megcsillant a napfény. Arcán széles mosollyal letörölte a fegyverről az utolsó csepp száradt vért is.

– Milyen kedves tőlük, hogy kivárták a sorukat – morogta a fejvadász.

Sorasa a torka mélyéről felhorkant.

– Ibal királya szerfelett udvarias.

Dom éles szeme nem csalt. Most már Sorasa is látta a negyven lovat és lovasát, egyikük Ibal zászlaját tartotta kezében. Még Ibal zászlajánál is rosszabb, ébredt rá a bérgyilkos erősebben ráhunyorítva a lobogóra.

Minden lord Mercury körül járó gondolata szertefoszlott.

Első pillantásra a zászló Ibal felségjelének tűnt: mély királykék alapon nemes arany sárkány. Csakhogy Sorasa meglátta a szárnyakon megvillanó ezüstöt, ahogy a kisebb testet és az éles szemeket kiemelte a kék ékkövekkel kirakott csillogó fém. Nem sárkány, hanem sólyom. Egy jellegzetesen hajlított kardot tartott a karmai közt. Udvari csatlósok, így nevezte őket Sorasa a többiek előtt. Azonban Ibal minden szülötte ismerte jelképüket és tudta a nevüket.

– Kik ezek? – sziszegte Corayne, és a karjánál fogva megragadta a bérgyilkost.

Sorasa csak a fogát csikorgatta.

– Marj-Saqirat – préselte ki magából. Az előttük ácsorgó Sigil válla megfeszült. – A Korona sólymai. Ibal királyának felesküdött védelmezői.

Épp, mint Erida királynő Oroszlán gárdája vagy a temur császár Pajzsra termettjei, a sólymok gondosan kiválogatott harcosokból álltak. Képességeikkel már csak az ibali trónért való odaadásuk ért fel. Sorasa tudta, hogy még a korossal az oldalán sincs szemernyi esélyük sem a visszaverésükre. A legtöbb sólymot nagyon fiatalon toborozzák, és gyerekkoruktól fogva képzik, ahogy ez a bérgyilkossal is volt.

Nem is vagyunk annyira mások. Én megtanultam ölni az Amhara Szövetségért. Ők a koronáért tanultak meg gyilkolni.

A sólymok – mint prédájukat elejteni készülő farkasok – körülvették a rendtagokat. A tökéletességig kiképzett, csillogó szemű sivatagi kancák merev alakzatba rendeződtek. Horpaszuk ébenfa-, gesztenye- és aranyszínben ragyogott, a nyergek sötét szárnyakat formáztak. A sólymok fekete köpenyt viseltek – a bő, külső réteg elnyelte a sivatagi hőt, így ruhájuk és bőrük nem hevült fel alatta. Fejükre hasonló anyagot tekertek, melyet mindössze egy arany-, ezüst- és királykék fonalból sodort zsinór díszített. Sem sisak, sem páncélzat. Azok csak lelassították volna őket a sivatagban. Viszont mindegyik harcos mellkasán két, tőrökkel teli finom bőrszíj keresztezte egymást, és minden nyereghez egy kard volt erősítve. A bronzbevonatú acélpengék hasonlítottak a bérgyilkoséira, ám megmunkálásuk sokkalta kifinomultabb volt.

A lovak kisebb homokförgeteget kavartak fel, amely még hirtelen megállásuk után is a levegőben örvénylett. A rendtagok felé néztek, hátukon a sólymok feszülten és éberen figyeltek. De nem lendültek támadásba. Kardjuk a hüvely rejtekében maradt, és csak néma csendben vártak.

Sorasa meglepetésére nem látta a királyt közöttük, noha a sólymok az ő állandó védelmével voltak megbízva. A sivatagi kancák lovasai láthatóan egytől egyig fiatalok és szikárak voltak, éles tekintetek és mozdulatlan kezek sorfalát alkották. A bérgyilkos egy másik vezér után kutatva az arcukat fürkészte, és a tekintély árulkodó rezdülését kereste rajtuk. A fejfedők alatt Sorasának feltűnt bronzbőrük, fekete szemük és markáns szemöldökük. Ezek a férfiak az ibali partok és a Ziron-folyó gazdag városaiból érkeztek. Legtöbbjük vagyonos nemesek, követek, tábornokok és tudósok fia lehetett. Kétségkívül nagyobb mérvű kegyeltség reményében ajánlották fel őket a király hű szolgálatára.

Kicsit sem hasonlítanak rám, ébredt rá Sorasa. Engem egy hajótörést szenvedett rabszolgaszállítóról vittek el, megmentve a haláltól vagy a láncoktól.

Némelyik lovas meredten nézett vissza rá, noha a tekintetét elkerülték. Helyette a nő öltözékét és amhara tőrét vették szemügyre. Tetovált kezeit és nyakát. Egykori életének és származásának jelképeit.

Sorasa figyelte, ahogy pillantásuk megkeményedik, fekete szemük elsötétül, és homlokukra dühödt ellenszenv ül ki. A király védelmezői aligha kedvelték a bérgyilkosokat. Akár ősi ellenségeknek is lehetne nevezni minket, ismerte el Sorasa. Szíve vadul vert mellkasában, pulzusának egyenletes ritmusa egyre hevesebbé vált.

Mellette Dom hirtelen áthelyezte súlypontját, közben smaragdzöld, kérdő tekintete átsiklott a bérgyilkos felett. Hallja a szívverésemet. Sorasa tisztában volt vele, és küzdött a felgyülemlő szégyenérzet ellen. Fogát összeszorítva próbálta lecsillapítani szívverését. Hallja a félelmemet.

Negyven sólyom egy percig sem fog tétovázni egy magamfajta megölését illetően, ha nem is tartozom már az amharák közé. Állkapcsa ingerültségében megfeszült. Még ha a birodalmat is próbálom megmenteni a teljes pusztulástól.

Ám ekkor Dom szája beszédre nyílt, és Sorasa elkergetett félelmeinek helyére nyomban kínos érzet költözött.

– Mi vagyunk a birodalom rendtagjai, Vigilia utolsó reménysége – kiáltotta hatalmas kardjával a kezében. A súlyos penge még mindig ostobán hatott a bérgyilkos szemében. A nő összerezzent, ahogy a koros büszke hangja megdörrent a sivatagban. – Nem fogtok az utunkba állni!

Némelyik sólyom arcáról lerítt, hogy mulattatja a dolog, szemük sarkában mosoly bujkált.

Sorasa szerette volna arcon csapni a halhatatlant. Észreveszi egyáltalán, mennyire nevetségesnek hangzik?

– Sajnálom, de fogalmam sincs, kik azok a rendtagok – felelt egy hang a lovasok közül.

Sorasa menten a vezetőjükre kapta tekintetét. Semmi sem különböztette meg a férfit a többiektől, aki kezét a magasba emelve elhúzta fejvédőjét az arca elől. Nagyjából jóképűnek lehetett nevezni, negyvenes éveihez képest jól tartotta magát. Erős, hajlott orra volt, ápolt, fekete szakálla már deresedett. A nő felfigyelt a férfi szája sarkában lévő nevetőráncokra, melyeket egy életnyi mosolygás vájt ilyen mélyre. Különös egy sólyomnál. Még különösebb egy védelmezendő király nélküli sólyomnál.

Az értetlen koros azonban tántoríthatatlan volt. Corayne elé lépett, eltakarva őt a szemek elől.

– A nevem Domacridhan, és én vagyok Iona hercege…

Sorasa könyöke a férfi bordáit érte. A nő karja mintha gránitba ütközött volna.

– Majd én beszélek, te félkegyelmű troll – dörmögte halkan.

Azért el kell ismerni, hogy Dom igen könnyedén vette a sértést, és megszokott mogorvasága épp csak megvillant az ajkán. Vagy kezd megszokni, vagy több esze van, mintsem hogy negyven katonával körülvéve vitatkozzon velem.

Charlie szisszent fel valahol mögöttük, szavait átjárta a félelem.

– Akkor jobban teszed, ha nekiállsz beszélni, Sorasa. Nem fogok csak állni itt és várni, hogy megöljenek.

– Ha meg akarnának ölni, már halott volnál, pap – felelte Sigil, miközben lustán végigsimította fejszéje élét.

Sorasa egyikükkel sem törődött, tekintetét le sem vette a vezetőről. A férfi arcát tanulmányozta, de hiába próbált rájönni, miféle ember lehet.

– A sólymok Amdiras an-Amsirnak, Ibal királyának, a flották nagyurának, a shiránok védelmezőjének, a só hercegének védelmére esküdtek fel. – Sorasa játszi könnyedséggel hadarta királyuk számos címét. Hangja élesre váltott. – De őt nem látom semerre. Mi szél fújta a sólymokat ilyen messze királyuktól?

Egy izom megrándult a parancsnok arcán. A férfi állta a bérgyilkos tekintetét, közben rosszallóan elhúzta száját. A mosolyráncok eltűntek.

– Milyen szerződés visz egy amharát arra, hogy lemészároljon egy egész várost?

– Azt hiszed, ezt én tettem? – kérdezett vissza Sorasa, és kezét a mellkasára téve félig elnevette magát. – Igen hízelgő, de magad is tudod, hogy az amharák nem így dolgoznak. Ugyanakkor a galland katonák… – hangja ingerültségében szigorúvá vált. – …Ők királynőjük kedvéért városokat tesznek a földdel egyenlővé.

A parancsnok nem felelt, de továbbra is rosszalló képet vágott.

Sorasa állával hátrabiccentett Nezri irányába, állkapcsa megfeszült.

– Gyerünk, küldd csak el az egyik kis galambodat a városba. Nézzétek csak meg a testeket. Nézzétek meg a páncélzatot. Majd meglátjátok, oroszlánok hevernek szerte az oázisban. Ó, és ügyeljetek a tengeri kígyókra. Nem biztos, hogy mindet megöltük – tette hozzá a bérgyilkos.

A parancsnok nem rettent vissza. De nem is horkant fel vagy nevette el magát, és nem intézte el egy karlegyintéssel. Még csak nem is pislogott.

Corayne megindult Dom és Andry védelmének ketrece mögül. Leintette a két férfit, mielőtt megállíthatták volna, és kezét a szeme elé tartva kilépett a perzselő fényre. Tenyerén még ott tátongott a véres, nyílt vágás.

A kalóz lánya végignézett a sólymokon, és úgy tanulmányozta őket, ahogy egy térképpel vagy viaszpecséttel tenné.

– Láthatóan nem rázta meg a hír, uram – szólalt meg éles hangon Corayne.

Sorasa nem tudta megnevezni a mellkasában duzzadó érzést, de büszkeségnek vélte.

– Nyilván elmondták, mire számíthat – folytatta kitartóan a lány egy újabb lépést téve előre. A homok megindult kopott csizmája körül.

A sólymok egyként fordultak felé. Corayne elbizonytalanította őket. A hátára erősített húrszálpenge ellentmondással teli, furcsa árnyalakot kölcsönzött neki. A tizenéves lány nem volt harcos, ám egy harcos kardját viselte és királyként tartotta magát.

– Egy másik birodalom szörnyeire. – Hangja eltökéltebbé vált. – Egy feltépett húrszálra.

A sólymok elsősorban katonák voltak, akiket testi képességeikért és hűségükért becsültek. Nem politikai jártasságukért vagy kifinomult természetükért. Az arctakarója nélkül egyenesen a parancsnok szemébe lehetett nézni. És meglátni benne az igazság tükörképét.

– És egy fiatal lányra, aki megmentheti a világot. Vagy elpusztítja – fejezte be a parancsnok.

Mindannak ellenére, amit eddig tettek, és ami még rájuk várt, némi megkönnyebbülés lopta be magát Sorasa Sarn szívébe. Bármi is vezette őket ide, az nem a halál. Legalábbis Corayne számára nem.

Az érzés nem tartott sokáig.

A parancsnok megsarkantyúzta a lovát, és a körbe ügetett. Ugyan még biztos távolban volt a lánytól, Dom és Andry felingerléséhez ez is elegendőnek bizonyult. Mindketten ismét Corayne mellett termettek – szilárdan, mint mindig. Ezúttal Corayne nem intette le őket.

– Corayne an-Amaratot az őrizetem alá veszem – jelentette ki a parancsnok.

Sorasa felsóhajtott magában.

Dom kardja a magasba lendült, a napfény vadul megcsillant rajta.

– Megpróbálhatod.

A rendíthetetlen parancsnok továbbra sem mozdulva, nyugodtan ült a nyeregben. Még Dommal az oldalunkon is túlerőben vannak. Nincs oka félni tőlünk.

Sorasa keze nem moccant, de gondolatban már a tőreit és a kardját markolta, esélyek és lehetőségek után kutatva. Egyet sem talált.

Corayne aranyló bőrét a nap felé fordítva magasra emelte a fejét. A sivatagban kevésbé hasonlított nagybátyjára, noha a fekete szempár – sötétebb bármilyen köpenynél és mindent felemésztő, akár az éjszaka – nem változott. Átható pillantást szegezett a parancsnokra.

– Maga tudja a nevemet, uram – vicsorgott a lány. – Úgy illendő, hogy mi is megtudjuk a magáét.

Sorasa mellkasában ismét fellobbant a számára eddig ismeretlen büszkeség.

A parancsnok pislogott, majd kihúzta magát a nyeregben, akár egy tollát felborzoló madár. Egy hosszú pillanatig habozott, újra végigmérte a lányt, megnézte a kardját, viseltes csizmáját, a ruháját borító vérfoltokat és piszkot. Ezután a lány mögött összetömörült többi rendtagon is végigjártatta a szemét, akik ennél eltérőbbek nem is lehettek volna – mintha farkasokat sasokhoz hasonlítanánk.

Sorasa félig-meddig arra számított, hogy Dom ismét mond valami vakmerő ostobaságot, de ez egyszer befogta halhatatlan száját.

– A nevem Hazid lin-Lira, a Marj-Saqirat parancsnoka vagyok.

Sorasa arca kifejezéstelen maradt, de állkapcsa megfeszült. A Korona sólymainak parancsnoka, a vezetőjük, Ibal királyának legközelebbi testőre. Őt küldték értünk… Corayne an-Amaratért.

– Természetesen mindannyian nyugodtan csatlakozhattok, hogy elkísérjétek – tette hozzá lin-Lira, ahogy tekintete ismét végigfutott különös csapatukon.

Sorasa majdnem felnevetett a helyzet képtelenségén.

– És ha ezt vonakodnánk megtenni?

Lin-Lira öklében megszorult a gyeplő.

– Én utasításokat követek, amhara.

Corayne nem hőkölt vissza. Szokásos elszántságával meredten nézett fel az ibali tábornokra.

– Pontosan hová is kísérhetnek?

A sólymok mind egyszerre tisztelegtek: homlokukra egy kört, mellkasukra pedig válltól vállig ívelő holdsarlót rajzoltak. A nap és a hold. Lasreen jelképe.

És még valakié…

– A páratlan felség, Lasreen Választottjának színe elé – jelentette ki lin-Lira igen különös hangot megütve. – Ibal trónörököse elé.

Teljesen felszerszámozott sivatagi kancák kerültek elő a sólymok sorai mögül. Egy karaván vagy lovasság se indult a Nagy homokdűnék közé tartalék lovak nélkül, és több jószág is akadt a kelleténél. Legalább senkinek sem kell Valtikkal közösködnie, merengett Sorasa egy kis könyörületességet találva máskülönben istenverte létükben. Vagy Charlie-val, ha már itt tartunk. A bukott pap úgy pattogott a nyeregben, akár egy zsák krumpli – Sorasa arca megvonaglott a szerencsétlen sivatagi kanca láttán, amelyik nekigyürkőzött átcipelni a fiút a sivatagon, bárhová is vezessék őket a sólymok.

Nem kerülte el Sorasa figyelmét az sem, hogy Corayne ádáz magatartása láthatóan ellágyult, amikor Andry ismét a nyeregbe segítette. Apródként töltött évei gyorssá és ügyessé tették, és a fiú úgy viselte gondját a lánynak, ahogy egy dicső galland lovaggal tette volna. Corayne ajkát összepréselve csendben figyelte, és a bérgyilkos szinte látta, ahogy a szavak próbáltak utat törni maguknak.

Hagyd, hogy a félelmed vezessen, szeretett volna odaszólni neki, de nem tette. Eljött az ideje megfogadni saját tanácsát. Félt a sólymoktól, a trónörököstől, s hogy az ibali udvar bármely tagja mit tenne egy amhara gyilkossal. Ez a félelem mégis eltörpült amellett, ami föléjük tornyosult – és ahhoz képest, ami mögöttük hevert.

Sorasa kancájának olajfekete szőre megcsillant, hosszú sörénye megvédte a legyek és a nap ádáz sugarai ellen. A nő kezét a sörénybe temetve szorosan megmarkolta azt, és hagyta, hogy a ló tapintása lecsitítsa.

Egy húrszál lezárva. Hogy mennyi maradt, vagy még mennyiről tudott Taristan, azt Sorasa nem sejthette. Még azt is kétségbe vonta, hogy egyáltalán Valtik tudja, de erről jobb volt most nem kérdezősködni.

A sólymok nem vonták ki kardjaikat, Sorasa mégis fogolynak érezte magát.

Egy oszlopba rendeződtek, középen a rendtagokkal. Sorasa és Sigil Corayne előtt lovagolt, Andry és Dom két oldalról fogták közre, míg Valtik és Charlie a lány mögött csoportosult.

Ahogy csattant a gyeplő lin-Lira kezében, a sólymok sivatagi kancáikkal meglódultak előre.

Sorasa nem tehetett mást – ahogy senki más se –, mint hogy követte őket.

A király kísérői csendes útitársaknak bizonyultak, miközben délkeletre terelték a rendtagokat a lemenő nap fényénél. Lin-Lira kellő iramot diktált, de azért nem kimerítőt.

Dom – akár egy nyugtalan tyúkanyó – Corayne közelében maradt, és szemét sosem vette le a lány hátáról, hogy elkaphassa, ha kicsúszna a nyeregből. Túlzott anyáskodása némileg megnyugtatta Sorasát, így a bérgyilkos beleereszkedett a sivatagi kanca egyenletes járásának ismerős ritmusába.

Sigil hangja tört át a paták állandó dobogásán, ám elsőre érthetetlen volt. Temurijon nyelve ritkán hangzott fel délen, ezért megértésére Sorasának igencsak koncentrálnia kellett. Futó pillantást vetett a balján lovagoló fejvadászra.

Sigil közelebb hajolt a bérgyilkoshoz, és lassabban is megismételte szavait, hogy Sorasának könnyebb legyen lefordítani. A fejvadász anyanyelve kényelmes pajzsként szolgált az őket körülvevőkkel szemben.

– Mit tesznek a lánnyal? – kérdezte összeszorított foggal Sigil. – Mit akar Ibal örököse egy kalóz lányától?

– Mind tudjuk, hogy ő annál sokkal több – felelte Sorasa jóindulattal is csak silánynak nevezhető temursággal.

A bérgyilkos végigjártatta tekintetét a homokot felrúgva száguldó lovak rengetegének rendíthetetlen során. Lin-Lira kancája nyakára hajolva vágtatott az oszlop élén.

– Nem aggódom Corayne miatt, egyelőre – tette hozzá Sorasa. – A sólymok elég őszintének tűnnek… de miért követi a tábornok az örökös utasításait? És nem a királyét, akinek a védelmére felesküdött?

Sigil összevonta a szemöldökét.

– Túl sok kérdés, túl kevés válasz. Hiányoznak azok az idők, amikor jó kis világos megbízásokat kaptunk – merengett. – Elkapni, kihurcolni, begyűjteni. Ehelyett itt perzselődök az istenverte sivatagodban, és még mindig a krákentől bűzlök.

Sorasa belebizsergett a Nagy homokdűnéken való átkelés gondolatába, és hogy a csapat többi részét is magával vonszolja.

– Magunk mögött hagyhatnánk őket – szólalt meg hirtelen élesebb hangon Sigil.

– Mégis merre? – dörmögte a bérgyilkos.

Sigil megvonta széles vállát, és csak biccentett egyet az állával.

Minden irányból sivatag vette őket körül, egyedül Marjeja sivár, vörös sziklái és a Hosszú-tenger kegyetlen, sós hullámai törték meg a homok uralmát. És noha a lovak rendesen ellátott, remek paripák voltak, nyeregtáskákkal nem szerelték fel őket. Még ha valamiképp el is tudnának menekülni a sólymok elől, hetekre ott maradnának étel, friss víz és segítség nélkül.

– Miről sustorognak? – dörgött mögöttük Dom Corayne felé pillantva.

– Nem beszélem a temurt – felelte bosszúsan a lány.

Sigil ügyet sem vetett rájuk.

– Nem vették el a fegyvereinket. A fejszém, Dom kardja. Lyukat ütünk ezeken a madarakon és már itt sem vagyunk.

Sorasa azt kívánta, bárcsak így lehetne. Ehelyett a fejét rázta, szorítása megfeszült a kanca sörényén.

– Felejtsd el a sólymokat. Most már a sárkány karmai közt vagyunk.

Abból, ahogy a fejvadász felvont szemöldökkel hátradobta magát a nyeregben Sorasa tudta, hogy a nő még nem zárta le a vitát. Sigil sosem adná meg magát, még a legkilátástalanabb helyzetben sem. A temurok képzett harcászok voltak, és a végső dicsőségig tartó küzdelemre nevelték őket, amely általában győzelmet jelentett.

De nem ma, ismerte be Sorasa.

Majd talán holnap.

Egész éjjel vágtattak. Már javában őszbe fordult, Ibal tavaszi növényvilága rég elszáradt, Sorasa mégis megérezte a borókafenyők erős, gyógynövényszerű szagát, amelyek még valami közeli vízből táplálkozhattak. A bérgyilkos izmai sajogtak és merevvé váltak a hőmérsékleteséstől és a hosszú órák óta tartó, megállás nélküli lovaglástól. Végül virradat után, amikor a hőség visszatért és a nap megkezdte emelkedését, lin-Lira megállót fújt. Corayne és Charlie szinte úgy estek le a lóról, és rogyadozó lábbal hamarosan el is botlottak a homokban. Erőtlenül egymásra mosolyodtak.

– Legalább nem én vagyok az egyetlen – kuncogott Charlie, miközben Andry lábra segítette.

Corayne egyedül állt fel, majd leporolta térdét és kiegyengette a többórányi kantárszorítástól karomszerűen begörbült ujjait. Dom nem tágított a lány mellől, őt nem viselte meg az utazás. Olyan átható pillantással nézett körbe, mintha tekintetével elkergethetné a sólymokat.

A sólymok lin-Lira példáját követve egyként szálltak le a lóról, majd egy homokdűne árnyékába terelték kancáikat. Kötélből pillanatok alatt kifeszítettek egy karámot, hogy körülzárják az állatokat. Sorasa csak nézte, ahogy a sólymok gyors összhangban, látszólag egy szemvillanás alatt a tábor többi részét is felhúzták. Csomagjaikból hatalmas, köztük jó néhány hajóvitorlányi lepedőt sodortak ki, majd peckeket leverve lekötötték őket a homokba. A féloldalas sátrak egyszerűek voltak, de hatékony árnytakarót alkottak. A sólymok pontosan tudták, hogyan kell átkelni a Nagy homokdűnéken élve. Átaludták a legszörnyűbb hőséget, majd folytatták útjukat az éjszaka hűvös óráiban.

Sorasa lin-Lirán tartotta tekintetét, aki ellenben Corayne-t fürkészte – a férfi sötét szeme lándzsaként fúródott a lányba. Azonban nem egy ragadozóra emlékeztetett, sokkal inkább egy egyenletet megoldani igyekvő tudósra. Semmi szín alatt nem vette le róla a szemét, még egy lopott pillantásért sem Dom, a vérfoltos ruhájában ácsorgó, hatalmas dajka felé.

Miután Sorasa is szabadon engedte lovát a karámban, csatlakozott Domhoz és a lányhoz, menedéket találva a férfi árnyékában.

– Micsoda látványt nyújtunk – dünnyögte a bérgyilkos már vagy századszor.

A dühödt tekintetű Dom úgy tornyosult Corayne fölé, akár egy hajlíthatatlan fa.

Corayne gúnyosan felmosolygott a férfira, miközben kitekerte összegöngyölt hálózsákját és köpenyét.

– Egész nap ezt fogod csinálni?

Erre Dom valahogy még néhány centiméterrel jobban kihúzta magát.

– Mindaddig, amíg ellenségek vesznek körül, szem előtt maradsz.

– Kilométerekre ellátsz, koros. Legalább egy lélegzetvételnyi helyet hagyj neki – méltatlankodott Sorasa, és egy kézlegyintéssel elhessentette Domot.

Andry odabiccentett Domnak.

– Jobb lesz, ha mi magunk is őrködünk – jelentette ki határozottan, és letelepedett a köpenyére. Hosszú lábait felhúzta, karját a térdén pihentette. – Leszek az első.

– Aztán én – dörgött Sigil hangja, miközben fejszéjét letette Corayne mellé.

Charlie horkolása érkezett feleletként – úgy festett köpenyébe bugyolálva, akár egy fonott kalács.

– Akkor, gondolom, én leszek az utolsó – ajánlkozott Dom, de közben nem moccant a helyéről. A többiek bólintottak, noha Sorasa jól tudta, hogy a koros egy szemernyit sem fog aludni. Hogy végig fogja őrködni a hosszú, perzselő órákat.

A bérgyilkos azt kívánta, bárcsak ugyanezt tehetné, csakhogy érezte a tagjaiban végigkúszó kimerültséget, amely lassan a fejét is elnehezítette. Még egyszer felpillantott a továbbra is feléjük meredő lin-Lirára. Ezúttal Corayne is észrevette a férfit. A lány rosszallóan elhúzta a száját.

– Nem tudja, miért küldték érted, sem azt, hogy az örökös mit akar – mormolta Sorasa Corayne füléhez hajolva. – Semmi haszna elkezdeni faggatni.

– Úgyis túl fáradt vagyok hozzá – suttogta Corayne. Szemhéja elnehezedett, ahogy fekhelyét elkészítve kiterítette köpenyét.

– Kétlem – felelte a bérgyilkos. – A kíváncsiságod épp olyan végtelen, mint a látóhatár.

Corayne elpirult örömében, ahogy az álláig húzta köpenyét.

Sorasa is szeretett volna így tenni és átaludni a nappali hőséget. De helyette a tábor feletti emelkedőt fürkészte. Egy homokdűne árnyékából hat sólyom nézett lefelé, szemmel tartva mindegyiküket. Tekintetük szinte perzselte.

Sigil ellenségesen méregette a sólymok őrszemeit, még pislogni sem volt hajlandó. A temur nő ingerültsége olyan kézzelfogható volt, hogy szinte sistergett körülötte a levegő.

– Minden velük megtett lépés messzebb visz attól, hogy véget vessünk ennek az egésznek – füstölgött a fejvadász.

Sorasa kimerülten sóhajtott.

– És hogyan is vetünk neki véget?

– A következő húrszál – jelentette ki Sigil magától értetődően egy vállrándítás kíséretében.

– És az hol is van pontosan? – vágott vissza a bérgyilkos.

Sigil haragos tekintete még zordabbá vált, majd állával a sátraktól távolabb mutatott.

– Kérdezd meg a boszorkát.

Az árnyék gyűrűjének szélén Valtik épp spirálokat rajzolt a homokba meztelen lábával, és közben érthetetlen jydi nyelven, halkan dudorászott.

– Mit mond? – kérdezte Sigil fejét félrebillentve.

Sorasa csak legyintett.

– Sosem akarom tudni.

– Lin-Lira Lasreen Választottjának nevezte az örököst – Sigil nem tiszteletlenségből, hanem félelemből ejtette ki az istennő nevét összeszorított foggal.

– Királynak született, és ő lett az istennő hangja – magyarázta Sorasa tárgyilagosan. A bérgyilkos is nekilátott fekhelye elkészítésének, néhány méterrel távolabb, de még az árnyék hűs határain belül.

Természetesen Corayne nyomban felélénkült rögtönzött hálóhelyén. A kimerültségét leküzdve kellőképpen éber volt és fülelt.

– És ez mit jelent?

– Lasreen istennő több mindent is megtestesít – sóhajtott fel Sorasa gyakorlott pontossággal kiperdülve köpenyéből. – Ibal földjén ő a legszentebb az istenek csarnokában. Ő maga a nap és a hold. Az élet adója.

– És ugyanakkor ő a halál istennője is – mormolta Sigil, miközben összefonta maga előtt izmos karjait. Mintha csak megvédhetné magát Lasreentől. Azonban az istennő előtt nem volt átmászhatatlan fal vagy bevehetetlen erőd. Nem volt menekvés Áldott Lasreen elől.

Meglehet, még a birodalom se menekül karmai közül.

Sorasa felszisszent.

– Nagyon is tisztában vagyok vele. Élet és halál egyazon érme két oldala.

– Tehát egy halálimádó kultusz felé hurcolnak minket – dörgött Dom, smaragdzöld szeme elsötétült.

– Lasreen Választottja épp annyira tiszteli az életet, mint a halált, éppúgy a fényt, mint a sötétséget – felelte Sorasa.

– Az örökös meg akar majd ölni minket? – kérdezte Corayne egy széleset ásítva. Noha a csuklya egész nap a fején volt, arcát és orrát megkapta a nap.

Sorasa szemöldökét ráncolva megrázta a fejét.

– Ahogy már mondtam, akkor rég halottak lennénk, Corayne. És most már aludnod kellene. Meglehet, neked még van energiád a véget nem érő kérdéseidre, de nekem nincs.

Mellette Andry száját eltakarva kuncogott. Még Dom ajka is megrándult, és már-már megszokott mogorva ábrázatának eltűnésével fenyegetett.

Corayne nagyokat pislogva teljesen felült.

– Mielőtt Lemartába jöttetek, mielőtt Dommal rám találtatok… Én gondoskodtam vevőkről minden anyám által csempészett vagy lopott áruhoz. Az utolsó rakományok közt volt egy jydi szőrmékkel teli rekesz. Ibal királyi udvarába tartott. Különösnek találtam, hogy egy sivatagi király farkasprémet vásárol, viszont jól fizetett, így nem törődtem vele. De most… – ekkor szemében megértés csillant. – Ibal királya hónapok óta az Áldott-hegységben van, és jó ideig ott is szándékozik maradni.

Sorasa megborzongott, a sivatagi levegőt nyomban hűvösebbnek érezte bőrén. Próbálta törni a fejét, átrostálni emlékfoszlányait. Alig néhány hónapja történtek, mégis olyan távolinak tűntek.

– Hallottam pletykákat, hogy a királyi család korábban hagyta ott az udvar fellegvárát Qaliramban, de…

Corayne igenlően bólogatott.

– Nem tulajdonítottál neki jelentőséget. Uralkodók meg a furcsa hóbortjaik. Én is ezt hittem.

– Zimore messze délen van, többheti útra, zord terepen át – átkozódott Sigil felidézve a déli hegyekben megbúvó nyári palotát. Talpra ugrott és járkálni kezdett, súlyos csizmája barázdákat vájt a homokba. Átható pillantását ismét a dűnék közt figyelő őrszemekre vetette. – Keresztül a sivatagon, majd a Ziron felső folyásán, végül fel egyenesen a hegyekbe…

Sorasa a fogát csikorgatta, ingerültsége a tetőpontján járt.

– Köszönöm, Sigil, de én is jártam már ott.

Corayne már nyitotta is a száját az újabb elmaradhatatlan faggatózásra, azonban a bérgyilkos egy szúró pillantással csendre intette. Halványan, de emlékezett a palotára.

Az egyik legelső megbízásom. Nem jutottam tovább a falainál. Nem kellett. Csak egy mamlasz fiúcska volt, aki szeretett juhokat kergetni a dombok közt. Gyorsan és könnyen érte a vég, s talán elkerülhetetlenül is. Igen sok arra a sziklaszirt, veszélyes hely az egy vakmerő hercegnek.

– A királyi családok furcsák – jegyezte meg Andry szikár vállát megvonva. – Ahogy Corayne is mondta, tele vannak múló hóbortokkal.

Erre Corayne is vállrándítással felelt, és a térdét átkulcsolva ült tovább. A húrszálpenge a hüvelyében pihent mellette, félig elrejtve a köpenye alatt. Ez egyszer Corayne nem tűnt idősebbnek. Kicsi és tartózkodó volt. Egy lány a farkasok között. Ám Nezri, a kráken és a húrszál lezárása után Sorasát nem csapta be a látszat.

A bérgyilkos összeszorította a fogát, és csak úgy cikáztak a gondolatai.

– A nyári időszakban Zimore egy menedék Ibal perzselő hőségétől. Az ibali udvar minden évben délre hajózik a folyón, árnyas fellegváraikat és illatos lagúnáikat a hegyekre cserélve. Azonban a telek kegyetlenek. Többméteres hó. Szélviharok a dombok közt. Még a tavasz és az ősz is veszélyes. – Még a legagyatlanabb udvari kölyök se merészkedne hirtelen ötlettől vezérelve Zimore környékére. Nemhogy Ibal királya. – Az a hely nem való egy idősödő királynak, ahogy áldott ágyékából széjjelszórt egyetlen magjának sem.

De most, hogy húrszálak tépődtek fel, és az uralomra törő Taristan az ősi Magnából igyekszik lerombolni a birodalmat, Sorasa eltűnődött: Előbb tudhatta nálam a király, hogy valami nincs rendjén? És Corayne előtt? De még Domnál is korábban?

– De hát már hónapokkal azelőtt útra keltek, hogy elkezdődött ez az egész – furcsállta Andry, és zavartan összevonta sötét szemöldökét. A sivatagban töltött napok terméseként friss szeplőket viselt, melyek úgy festettek, mint megannyi fekete csillag a meleg, barna égen.

– És mikor is kezdődött pontosan ez az egész? – kérdezett vissza Sorasa, s közben ingerülten a föléjük tornyosuló korosra pillantott.

Dom csendben állta a nő tekintetét, ajkát szorosan összepréselte. Sosem volt nehéz kitalálni, mi zajlik benne – túlságosan távol állt az érzelmektől ahhoz, hogy el tudja rejteni őket. Sorasa számára olyan tisztán látszott rajta a kétség, akár a felhőtlen, kék ég.

– Amikor a kardot ellopták – felelt helyette Corayne. – Valamiképp a nagybátyám Iona halhatatlan őreit kijátszva bejutott a vedérák termeibe. Megszerezte magának a húrszálpengét, és nekilátott kettétörni a világot.

A bérgyilkos nem vette le tekintetét a korosról, tigrisszeme belefúródott az elsötétült smaragdzöldbe. Egy hosszú pillanat elteltével Dom engedett, és megoldódott a nyelve.

– Harminchat évvel ezelőtt – dörmögte, mire Corayne nyomban a férfi felé fordult. – Amikor világra jött egy magnavérű ikerpár, akiknek az édesanyja belehalt a szülésbe. Két fiú, két életút. És az uralkodó csak az egyikük végzetét látta előre.

Ez egyszer Corayne csendben maradt, de közben szaggatottan vette a levegőt a fogai közt.

Ki nem mondott kérdése nyilvánvaló volt.

Sorasa feltette helyette.

– És mégis milyen végzet volt az?

Dom szemhéja megrebbent, majd helyzetet váltott – az arcán lévő hegek így nyíltan láthatóvá váltak.

– A birodalom kettétörése – felelte. – A világ megsemmisítése.

A földön Corayne nagy levegőt vett. Sorasa majdnem ugyanígy tett, szíve ismét kalapálni kezdett. Harminchat évnyi út vezetett ide, csak ez járt a fejében, miközben harag és félelem összefonódott benne.

– Nem ismerem az uralkodódat, koros. És sosem szeretnék találkozni vele – szakadt fel belőle szinte fenyegetően.

Meglepetésére Dom mindössze lesütötte tekintetét. Szégyenérzete a napnál is világosabban látszott.

Pár méterrel odébb Valtik gyakran visszatérő dalocskája füstként gomolyogva szállt a magasba, egészen a mennyországig. Általában a boszorkány zagyvaságai finoman szólva is bosszantóak voltak. De ezúttal kirázta tőle Sorasát a hideg, és a korost is.

– Nem hiszem, hogy egyedül a te uralkodód látta ezt előre – sóhajtott a bérgyilkos, s gondolatai visszakalandoztak a hegyek közt megbúvó nyári palotára.

Valamitől egész testében megborzongott. Az a rémület volt, amelyet utoljára gyerekkorában érzett, amikor a tanítványok mezítláb, megkötözött kézzel és minden nélkül otthagyták a sivatagban.

De még akkor is tudta, merre fusson.

Most nincs hova menni, és mégis tovább lépdelek előre.

Hogy mi felé, azt nem tudom. Ahogy senki más se.

4

BÁRMILYEN ISTEN HALLJA IS

Andry

Andry valahogy megkönnyebbülésre talált a sólymok közt. A szívét marcangoló fájdalom minden nappal enyhült egy kicsit, annak ellenére, hogy egyre mélyebbre értek a sivatagban.

– Az utazás jót tesz neked – jegyezte meg Corayne, miközben felállították a tábort a harmadik reggel. A lány mögött már pirkadt, pirossal szegélyezve körvonalait. Tekintetében gyengédség ült, arcán őszinteség tükröződött. Pillantása érintésnek hatott Andry bőrén.

Az apród lehajtotta a fejét, elpirulását elrejtve Corayne elől.

– Hozzá vagyok szokva – magyarázta, szájában megforgatva a szavakat. – Ha behunyom a szemem, még színlelhetek is.

A lány ez egyszer tanácstalanul pislogott.

– Mégis mit?

– Hogy mindez meg se történt – felelte halkan Andry. Nyelt egyet, ahogy hirtelen gombócot érzett a torkában. – Hogy otthon vagyok Ascalban a barakkokban. Hogy ismét apród vagyok, és mindebből semmi nem nyomja a vállam.

A lovak körüli szagok és hangok – a lószerszám csörgése, egy közeli lovas zihálása – betöltötték minden érzékét. Ha nem gondolt a sivatagra és a végtelen látóhatárra, a sólymokra a fekete köpenyeikben, vagy a mellette álló Corayne még a csuklya alatt is ismerősen kirajzolódó alakjára, s ha nem nyitotta ki a szemét, akkor akár otthon is lehetett. Kiképzésen a többi apróddal, lovaglólecke közben a palota gyakorlóterén, vagy vágtában a zöld réteken Ascal falain túl. Akkoriban édesanyja súlyosbodó köhögésén és Citrom gúnyolódásán kívül nem akadt más gondja. Semmiségek a mostani terhekhez képest, hogy mennyire aggasztotta édesanyja, önmaga, Corayne – a birodalom sorsa. Úgy tett, mintha kardkötőjét nem húzná fegyver súlya. Igyekezett tudomást sem venni a kegyetlenebb nap alatt bőrét égető forróságról.

Próbált nem emlékezni.

És egy hosszú, áldásos pillanatig sikerült is neki.

Az arcok azonban lelki szemei előtt visszatértek. Galland katonák mind, skarlátvörösre festett zöld köpenyben, és egytől egyig az ő keze vetett véget életüknek. Kardja újra és újra a húsukba mélyedt, mígnem pengéje vöröslött és vérüket a szájában érezte.

A kantárszárat szorongató kezére meredt. A bőr megfeszült barna ujjai alatt. Ha hunyorított, még mindig látta rajtuk a vért. Az ő vérüket.

Amikor ismét a lányra pillantott, Corayne arcán sajnálat ült.

– Vigiliáért tetted – jelentette ki erélyesen a lány, miközben lehajította a csomagját. – Hogy magadat mentsd. És engem. És édesanyádat.

Andry ettől még nem felejtette el a pengéje túloldalán sorakozó arcokat. Ezt nem lehetett elviselni. Azt kívánta, bárcsak ne nehezedne rá a holttestek súlya, hogy – akár egy nehéz csomagot – lecsúsztathatná a terhet a válláról. Ám azok egyre csak kapaszkodtak, a hideg ujjak karmokként vájtak bele, és minden egyes lépésnél ránehezedtek.

A nap vörösen tűnt fel a horizonton, és a réz lángoló árnyalataira festette a sivatagot. A fiú arcán szétáradó meleg szinte kellemesen hatott az éjszakai lovaglás után. Sivatagi kancája ott lebzselt mellette és várta, hogy kicsapják legelni. Arra képezték, hogy a végsőkig kitartson.

Velem ellentétben, szégyenkezett Andry.

– Andry!

Corayne hangja élesen és közelről csendült. Az apród hirtelen megugrott.

A lány továbbra is alig egylépésnyire állt előtte, lángoló tekintete az övébe fúródott.

– Abba kell hagynod ezt az önmarcangolást! – jelentette ki megragadva a fiú vállát. – Minden porcikádban lovagként viselkedtél odakint. Talán te nem akarsz emlékezni rá, de én igen. Büszkének kellene lenned…

Andry gyomra görcsbe rándult. Kelletlenül kilépett a lány szorításából, hogy legyen köztük némi távolság.

– Egyáltalán nem vagyok büszke arra, amit tettem, Corayne. – Andry hangja elcsuklott. – És mentségeket se keresek. Tudom, mi forog kockán, hogy miféle szörnyetegekkel állunk szemben, de nem hagyom, hogy mindez belőlem is szörnyet csináljon.

Corayne mély lélegzetet vett. Ha lehet, a fekete szempár még sötétebbé és mélyebbé vált.

– Akkor én is szörnyeteg vagyok? Mind azok vagyunk?

Andry majdnem elkáromkodta magát ingerültségében.

– Nem így értettem.

– Akkor magyarázd el, hogyan értetted – vágott vissza Corayne hűvösen, keresztbe tett kézzel.

Az apródtól mindössze egy vállrándítás tellett. Ajka nem mozdult, és ugyan egy tucat válasz tolult fel a torkán, de egyik sem tűnt helyénvalónak.

– Azt hiszem, nem is tudom igazán – mormolta végül Andry, miközben leemelte lováról a nyeregtáskákat.

Corayne ingerülten szusszant egyet.

– Hát jó – vágta rá túlságosan is éles hangon. Majd nyomban megrázta a fejét, hajfonata meglazult az egész éjszakás lovaglás után. Amikor ismét felemelte tekintetét, pillantása ellágyult. – Ne haragudj, fáradt vagyok – motyogta. – Mindannyian kimerültünk.

A körülmények ellenére Andry majdnem elnevette magát. A vállára vetette csomagját, teáskannája megcsörrent benne.

– Egyetértek.

Aznap egy pici oázisban vertek tábort, amely aligha volt több egy bokorcsoport, egy nedves kövekkel körülvett aprócska tó, és egy szűk kút együttesénél. Azonban a Nagy homokdűnéken való átkelés harmadik napja után Andry a szájában érezte a levegő nedvességét. A lányt maga mögött hagyva a többi ló közé vezette hálás sivatagi kancáját.

A sólyomhad az árnyékolók felállítása helyett a temérdek vizestömlő újratöltésével serénykedett a kútnál, ahogy Sorasa és Sigil is tett. A tó körül összezsúfolódott lovak is buzgón oltották szomjukat. Andry hagyta, hogy kancája befurakodjon a többi állat közé és átnyúlkáljon a kövek felett a sekély édesvízbe.

A sokévnyi kiképzés ellenére Andry lábai sajogtak. Sem a hadsereg menetelését, sem a sebes lóversenyeket nem lehetett összehasonlítani a több napja tartó viharos iramú sivatagi átkelésükkel. Még a Cortaellel és a rendtagokkal megtett út sem volt ennyire kimerítő.

Talán annak kellett volna lennie. Néhány keményebb nap és még egypár pihenés nélkül eltöltött éjszaka. Talán akkor időben értünk volna a templomhoz, és elejét vettük volna ennek az egésznek.