Annie O’Neil

Csalfa hercegnőm

Amy Andrews

Ördögből őrangyal

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Annie O’Neil, 2017 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti cím: Claiming His Pregnant Princess

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Fordította: Windberg Donatella

© Harlequin Books S.A., 2012 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti cím: Luca’s Bad Girl (Sydney Harbour Hospital)

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás (első megjelenés: 2014)

Fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 762–763. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

- Kép: Shutterstock

ISBN 978-615-108-056-6

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Annie O’Neil

Csalfa hercegnőm

1. FEJEZET

– Dr. Jesolo! Tele van a váróterem!

– Sì, pronto, Teo! – Bea kinézett a vizsgálóhelyiség függönye mögül, és némán ismételte: megyek.

A férfi bólintott, és furcsán nézett rá.

Remélhetőleg az arca csak idegességről árulkodik az első munkanapján. Új kollégájának nem kell tudnia, hogy a könnyeivel küzd.

Újra megtörölte a szemét, és hallgatta a többi vizsgálóban folyó beszélgetéseket. Angol, olasz, francia és német nyelven folytak. Törött karok. Asztmás rohamok. Magassági betegség. Itt fent, Torpisiben minden nemzet jelen volt, és Bea imádta ezt. Vagyis imádná, ha abba tudná hagynia sírást, és foglalkozhatna a következő beteggel.

A hormonok vagy egy történet – soha nem tudhatta, mi váltja ki a következő könnyáradatot.

Meg tudod csinálni. Hercegnő vagy!

A Clinica Torpisi a turisták igényeit elégítette ki. Tökéletes búvóhely. Zürich, Lyon, Salzburg és Milánó csak néhány órányi autóútra volt, de a sajtó még nem tudta meg, hogy itt van ezen a varázslatos olasz hegyvidéki helyen.

Ez tetszett neki. Az esküvői katasztrófa után sokat írtak róla. A sajtó úgy állította be, mintha az oltárnál hagyták volna el. Micsoda pofátlanság! Ő adta vissza a gyűrűt, ő ment el.

A sajtó talán megfosztotta a méltósága utolsó morzsájától is, de azt nem hagyja, hogy elvegyék tőle drága Olaszországát. Különösen most, hogy nem mehet vissza Angliába.

Ujjait az ajkához szorította, miközben ismét könnyek gyűltek a szemébe.

Hú. Mindent megtett, hogy lerázza ezeket az emlékeket. Magába zárta őket az óta a nap óta, hogy beleegyezett anyja őrült tervébe. Milyen ostoba volt! Megvolt a lehetősége a tökéletes életre, de a kékvérű családja kedvéért nem ragadta meg. Hatalom és tekintély – ők ezt akarták.

Hát, a címlapokra felkerültek, csak nem úgy, ahogy tervezték. Remélhetőleg a paparazzók most mindenütt keresik „Olaszország kedvenc playboy hercegét”, és őrá már nem jut energiájuk.

Körülnézett, vetett egy pillantást a tükörbe. Kényszerítette magát, hogy az „új” Beát lássa benne.

Már nem Beatrice Vittoria di Jesolo hercegnő, Olaszország közkedvelt „királyi nőcsábászának” menyasszonya. A szíve mélyén tudta, hogy nagy hiba lett volna hagyományból, nem pedig szerelemből házasodni. Még akkor is, ha az anyját boldoggá tette volna.

Száraz nevetés tört elő a mellkasából.

Mindenesetre most törölték a végrendeletből!

Könnyű volt hátrahagyni azt az életet. A nehéz rész most jön: együtt kell élnie önmagával.

– Dr. Jesolo?

Összerezzent. Az önsajnálat nem segít. A munka igen.

– Sì, sto arrivando!

Mától kezdve egyszerűen csak dr. Bea Jesolo, a kalandvágyók baleseti orvosa Olaszország gyönyörű alpesi régiójában.

Félrebillentette a fejét. Tetszett neki az új pixie frizura. A platinaszőke csillogás. A barna szemét még sötétebbnek mutatta, és praktikus volt. Sokkal jobb, mint a hosszú haj, amit az esküvőre növesztett.

Nyakába akasztotta a sztetoszkópját, és kiszorította a fejéből az újságok címlapjait.

Keze a hasára vándorolt. Bár még semmi sem látszott, tudta, hogy egy apró baba van benne… épp csak akkora, mint egy babszem. Minden erejével védelmezni fogja a növekvő életet. Ő csak az övé. Hogy hogyan fogja eltölteni hátralévő életét, miután a baba megszületett, még nem tudta, de hamarosan tudni fogja. Mert nincs más választása.

Megtörölte a szemét, mosolyra kényszerítette magát, és elhúzta a függönyt. Semmi sem tudja jobban elterelni a figyelmét, mint egy beteg.

– Leah Stokes?

Lélegzetét visszafojtva mustrálta a betegeket, felkészülve a pillanatra, amikor valaki felismeri. Lassan kifújta a levegőt, és megvonta a vállát, amikor az összes beteg, aki felnézett, megrázta a fejét, és ismét az újságjára és a beszélgetésére koncentrált.

Mindenki, kivéve egy húsz év körüli nő, aki feltápászkodott a székéből. Biciklizéshez volt öltözve, és… jaj!

– Ez komoly horzsolásnak tűnik. – Bea együttérzőn ráncolta a homlokát, és gyorsan odament hozzá, megragadta a derekát. – Támaszkodjon rám. Így. Csak tegye a karját a vállamra, majd én cipelem a súlya egy részét.

– Nem hiszem, hogy el tudok menni odáig. – Leah éles lélegzetet vett, könnyek csordultak végig az arcán.

– Kaphatok segítséget? – kiáltotta Bea.

Néhány mentőruhás férfi állt a regisztrációs pultnál. Bea újra kiáltott, hogy felhívja a figyelmüket. Amikor az egyikük felnézett, a szőke…

Beának elakadt a lélegzete.

Szalmaszőke haj… a brit nyár színe. Tökéletesen illett a csodálatos zöld szemekhez.

Amikor a tekintetük találkozott, Bea szíve kihagyott. Megdermedt.

Bárhol felismerné ezt az arcot. Két év telt el. Két fájdalmasan hosszú év, amely alatt megpróbálta meggyőzni magát, hogy helyesen cselekedett, noha tudta, hogy épp az ellenkezője történt.

A sors közbelépett, és megmentette egy szerelem nélküli házasságtól – de mire készül most? Azzal gúnyolja, amit soha nem kaphat meg?

Pislogott, és újra odanézett.

Azok a zöld szemek az idők végezetéig kísérteni fogják.

– Jamie?

Egy pillanatra Jamie azt hitte, hallucinál. Nem lehet ő. Beatricének már a nászútján kell lennie. De senki sem hívta Jamie-nek.

Azon a napon, amikor a lány elhagyta, James lett belőle. Azóta sok minden megváltozott.

– Jamie, te vagy az?

Minden elhalványult körülötte, ahogy annak a nőnek a szemébe nézett, akiről egykor azt hitte, hogy vele fogja leélni az életét.

Még mindig ugyanazok a sötét szemek, amiktől elvesztette önmagát, de most volt bennük valami új. Valami… gyanús. Nem, ez nem igaz valami… törékeny. Bizalmatlan. Olyan dolgok, amiket még sosem látott a szemében.

Másképp viselte a haját. Még mindig rövid, de… miért platinaszőke? Korábban gesztenyebarna volt, selymesen puha… A forróság ugyanolyan erővel lobbant át rajta, mint amikor először megérintette a lányt.

Az ösztönök átvették az irányítást. Már ott is termett mellette, és odakiáltott a kollégájának, hogy hozzon egy kerekesszéket.

– Hogy hívják, kedves? – kérdezte a sérült lányt.

– Leah – válaszolt helyette Beatrice –, Leah Stokes.

Jamie elrejtett egy összerezzenést, amikor Beatrice hangja egy újabb emléket ébresztett fel benne, amelyet elzárva tartott. Ha egy pillanatig is kételkedett abban, hogy ez az átváltozott nő élete szerelme, most már tudta. Ez a rekedtes hang… egy szerelmes nő hangja, aki édes szavakat súg egy férfi fülébe.

– A vizsgálóasztal nincs messze. Ahelyett hogy várnánk, akár… – kezdte Beatrice.

A férfi bólintott, még mielőtt befejezte volna a mondatát. Az ismerős rutinok váratlanul könnyen tértek vissza. Pillantások, amelyek feleslegessé tették a szavakat. Gesztusok, amelyek mindent elmondtak.

– Háromra?

Az emlékek és érzések áradata teljesen felkészületlenül érte. Mekkora idióta volt, hogy elengedte a lányt. Hogy nem harcolt keményebben.

De közember egy herceg ellen?

Nem volt verseny. Ezt látta akkoriban a lány szemében.

– Egy… kettő…

A férfi a lány ajkáról olvasta le a szavakat, mert a vér hangosan zúgott a fülében.

Soha többé.

Ezt megfogadta.

Soha többé nem lesz olyan naiv. Olyan sebezhető. Olyan szerelmes.

Egyszerre térdre ereszkedtek, megragadták egymás csuklóját, és felemelték maguk közé a beteget.

Soha nem gondolta volna, hogy így látja viszont Beatricét. Ha egyáltalán.

– Csak ide a vizsgálóasztalra, per favore. – Beatrice most a betegre nézett, s keze Leah lábára vándorolt, hogy a felhorzsolódott bőr ne súrolja a papíralátétet. – Köszönöm, dr. Coutts.

Sötétbarna szemei röviden rápillantottak Jamie-re, aztán minden figyelmét a betegére összpontosította, de abban a röpke pillanatban a férfi mindent látott, amit tudnia kellett. A találkozás Beatricét is legalább annyira felkavarta, mint őt.

Senki sem tudta volna megmondani, hogy ez jó vagy rossz. De legalább nem azt látta, amitől a legjobban félt: közönyt. Ha látta volna, azonnal összepakol, és elmegy. De valami felvillant a lány kávébarna szemében – értésére adva, hogy érdemes maradnia.

– Akkor a többit rád bízom – mondta, és elhúzta a függönyt, tekintete feltűnésmentesen, gyorsan kutatta a lány kezét gyűrű után.

Jeges zsibbadás kúszott végig az ereiben.

Nem volt gyűrű.

Bea szíve olyan vadul vert, hogy biztos volt benne, a páciense látja az egyszerű pamutfelsőn.

Jamie Coutts.

Az egyetlen férfi, aki teljes mértékben igényt tartott a szívére. Miért nincs Angliában?

Jamie-t elhagyni a legfájdalmasabb dolog volt, amit valaha tett. Az árulást, amit a férfi szemében látott, soha nem fogja elfelejteni. És ezzel együtt élni még rosszabb volt.

– Minden rendben? – kérdezte Leah.

– Sì, va bene. – Bea röviden megrázta a fejét, a kezét a lába közé tette, hogy ne remegjen, és emlékeztette magát, hogy angolul kell beszélnie. Van egy betege. Az emlékeknek várniuk kell. – Nézzük csak… Kerékpártúra, igaz?

– Az egyik hágón jöttünk le. – Leah összerezzent, amikor Bea óvatosan végigtapogatta a sérülést. – Egy autó megelőzött. Pánikba estem, és felbuktam.

– Felületesnek tűnik. Nem túl nagy a vérzés. De a térdén a duzzanatból ítélve eléggé megütötte magát. – Bea felnézett a betegre. – Leveszem a cipőjét, rendben? Úgy érzi, hogy valami eltört? Kificamodott?

– Nem tudom. A térdem lüktetve fáj.

– Az esés után azonnal lehűtötte?

– Nem… A srácok már messze elöl jártak, és nem volt nálam elsősegély-felszerelés. Egy helybeli pár látta a balesetemet, ők hoztak be.

Bea rámosolygott.

– Nehéz lépést tartani az adrenalinfüggőkkel. – Kötszer után kutatott. – Nem hiszem, hogy eltört valamije, de biztonság kedvéért meg kellene röntgenezni.

– De még négy nap út van előttünk! – tiltakozott Leah, és az arcán a koszcsíkok sötét patakokká váltak, ahogy egyre jobban sírt. – Richard azt fogja hinni, hogy gyenge vagyok. Meg akartam neki mutatni, hogy lépést tudok tartani a fiúkkal.

– Ő a barátja?

– Valószínűleg nem sokáig. Azt fogja gondolni, hogy puhány vagyok!

– Ilyen horzsolásokkal? – tiltakozott Bea mosolyogva. – Ez fogja csak igazán megmutatni neki, hogy milyen kemény. Voltak már itt férfiak feleekkora horzsolásokkal, és bömböltek, mint a kisbabák.

– Bömböltek? – Leah szája körül mosoly játszott.

– Bömböltek – felelte Bea egy bólintással.

Aztán ismét Leah lábára összpontosított.

– Mindjárt jövök, hozok pár dolgot – mondta egy perccel később.

Leah szórakozottan bólintott, és elővette a telefonját.

– Küldök néhány képet a fiúknak. Hogy bűntudatuk legyen, amiért otthagytak.

– Mindjárt jövök – ismételte Bea, és kiment.

Kétségtelen, hogy a fotók pillanatok alatt felkerülnek mindenféle közösségi oldalakra. Ő az összeset eltávolította a telefonjáról, miután az esküvőt lemondták. Legszívesebben egy csatornába dobta volna a telefont, miután egy riporter megszerezte a számát, de Francesca nem hagyta.

„Csak némítsd le, vagy változtasd meg a számodat – erősködött Fran. – Maradj elérhető. Segíteni akarunk.

Mintha bárki is tudna segíteni… De egyedül ő hozta magát ebbe a helyzetbe.

Újra könnyek szöktek a szemébe. Hiányzott a legjobb barátnője. Jólesett volna egy közös este a kanapén, pizzával, DVD-kkel, egy üveg borral… De most, hogy Fran beleszeretett Lucába, és ők ketten sikeresen üzemeltetik a Mont di Mare-i rendelőt, egyedül kell boldogulnia. És lefoglalni magát. Nagyon. Minden figyelemelterelés jól jön.

Nehezen koncentrált az orvosi felszerelésekkel teli polcokra, és kétségbeesetten próbált visszaemlékezni, miért is lépett be a ide.

– Szia, Beatrice.

Jamie hangjára megdermedt. Aztán elmosolyodott, bár minden érzéke riadókészültségbe helyezkedett. Hogy is felejthette el az északangol akcentusát. Amikor kimondta, a neve úgy hangzott, mint az édes hegyi víz…

De amikor felé fordult, a mosolya azonnal elhalványult. Jamie arckifejezése mindent elmondott, amit tudnia kellett. Nem hagyta a múltat Angliában, ahol ő mintegy hétszáz nappal ezelőtt.

– Mióta szolgálja ki magát Olaszország legelkényeztetettebb hercegnője?

A megjegyzésben több volt a harag, mint amennyit Jamie bele akart tenni. Azt a keserűséget fejezte ki, amit nem igazán tudott lerázni magáról, mióta a lány elhagyta. Oké, alig védekezett, de a lány teljesen világossá tette, hogy az ő jövője Olaszországban van. Egy másik férfival.

Úgy érte, mint a hideg zuhany. Az egyik pillanatban még jobban szerették egymást, mint bármelyik pár – a következőben, a meglepő velencei kirándulás után, amelyet Beatrice egyedül tett meg, a lány szíve másé volt.

Nem gondolta volna, hogy ennyire ingatag.

Amikor a tekintetük találkozott, Beatrice elsápadt. Jamie egy része gyűlölte ezt, egy másik része viszont örült, hogy még mindig hatással van rá.

– Mit keresel itt, Beatrice? Nem a nászutadon kéne lenned? Vagy ez is hozzátartozik? Beugrani a helyi rendelőkbe, hogy elkápráztass minket a nagylelkűségeddel, mielőtt soppingolni mész. Mondjuk Dubajban? Törökországban? Drága babacuccot vásárolni a még meg nem született Di Jesolók hosszú sorának?

Jamie utálta magát, amiért a méreg kiömlött belőle. Beatrice telt ajka szétnyílt, de egy hangot sem tudott kiadni. A vonásai hitetlenkedve eltorzultak, mintha megtámadta volna.

Mélyen a szemébe nézett, könyörögve, hogy mondjon valamit.

Valamit, ami enyhíti a fájdalmat.

Amilyen gyorsan fellángolt benne a düh, olyan gyorsan el is tűnt.

Biztos megvolt az oka, hogy miért tette veled.

Jamie előrelépett, ösztönösen meg akarta érinteni Beatrice karját, hogy bocsánatot kérjen. A lány elejtette, ami a kezében volt. Egyszerre térdeltek le, hogy összeszedjék, és persze összeütötték a fejüket. Bocsánatkérést motyogtak.

Guggolva, kezüket a homlokukhoz szorítva úgy bámultak egymásra, mintha arra várnának, hogy a másik odacsap.

Istenem, de gyönyörű.

– Megnövesztetted a hajad – mondta végül Beatrice.

Olyan közel van, hogy meg tudná csókolni. A nyakszirtjére tenné a kezét, ahogy oly sokszor, magához húzná, és…

A frizurájáról beszélt.

Pedig ez volt az utolsó, amire gondolt, miután a lány elment. Munka. Már csak a munka maradt neki, és annyira belevetette magát, hogy minden másra vak volt. Túlságosan belemerült. Majdnem minden vérét odaadta, hogy enyhítse a betege fájdalmát.

Elisa.

Szegény kislány. Ugyanaz a ritka vércsoportjuk volt. Ostoba módon azt gondolta, hogy ha megmenti Elisát, akkor saját magát is megmentheti. Végül a főnöke választás elé állította: vagy visszafogja magát, vagy elmegy.

Ezért van Olaszországban, és épp amikor már elhitte, hogy újra tisztán tud gondolkodni, szemtől szemben áll azzal a nővel, aki a velőt is kiszívta a csontjaiból.

– Jól néz ki – mondta Beatrice, és a gallérja fölé göndörödő hajára mutatott.

A férfi bólintott, hogy köszöni a bókot. A boldog nyarak a múlté, már csak a kedveskedés maradt.

Az órájára nézett. A helikopter öt perc múlva felszáll. Mennie kell.

– Gyere. Vegyük fel ezeket, hogy visszatérhess a betegedhez.

Amikor az ujjaik egymáshoz értek, a lány élesen beszívta a levegőt.

– Nem vagyok mérgező – mondta Jamie.

Beatrice hirtelen felnézett rá, sötétbarna szemei nagyobbnak tűntek, mint valaha. A férfi nem tudta megmondani, azért-e, mert meghízott, vagy az alatta lévő árnyékok miatt. Akárhogy is, nem tűnt boldognak.

– Itt senki sem tudja, ki vagyok – préselte Beatrice mély és sürgető hangon, miközben a kötést a mellkasához szorította. – Igazán hálás lennék, ha nem árulnál el.

Jamie hitetlenkedve felhorkant. Azért hagyta el, hogy a családi névvel hivalkodjon, és most névtelen akar maradni?

A lány szemébe nézett, miután megvizsgálta az egyenruháját.

– Mióta viselnek a gyerekorvosok mentőfelszerelést? Azt hittem, a gyerekosztályon elég izgalmas neked az élet.

– A csípős megjegyzések sose voltak a műfajod.

– A határok áthágása meg a tiéd nem.

Jamie nem szakította meg a szemkontaktust. Azt akarta, hogy a lány lássa, milyen emberré vált. Kiélvezte a fájdalmat. Aztán megfordult, és úgy vetette át a szavakat a válla fölött, mintha semmiség lenne verbálisan szétmarcangolni a nőt, akit szeret.

– Az emberek változnak, dr. Jesolo. Némelyek javukra.

Tíz perccel később még mindig fájt Beatricének Jamie megjegyzése. Talán a fájdalom soha nem múlik el. És barátságos ausztrál kollégája csak rontott a helyzeten: közölte, hogy Jamie Coutts a felettese.

– Na várj egy percet, Teo. – Bea felemelte a kezét, alig tudta elhinni, amit hallott. – Hogy micsoda?

Teo Brandisi türelmesen rámosolygott, és átnyújtotta neki a csésze gyógyteát, amelyet órákkal ezelőtt, a kimerítő műszak alatt ígért neki.

– A nagyfőnök. A góré. Az orvosok polgármestere.

– De te engem vettél fel.

– Akkor úton volt. És ha nincs itt, akkor én döntök.

– De…

– Ne küzdj ellene, édesem. Ő a főnök, oké? A jóváhagyása nélkül nem dolgoznék, úgyhogy ha bajod van vele, akkor elfogultság miatt tartózkodom. Ő fedez engem, én is fedezem őt. Érted, mire gondolok?

Bea megrázta a fejét, és legyintett.

– Nem, nem erről van szó. Semmi bajom dr. Couttsszal.

Hazug.

Megköszörülte a torkát, és kényszerítette magát, hogy semleges hangon beszéljen.

– Csak azt nem értem, mért kellett a beleegyezése a te felvételedhez, és mért nem kellett az enyémhez.

– Külföldi orvos – mutatott magára Teo. – Nem eshetünk be csak úgy, és tölthetjük be az összes jó állást. Hiába angol, ő már több mint egy éve rendelkezik engedéllyel.

Tehát egy éve Olaszországban van, és ő nem tudott róla.

Hát… ő is sok mindent tett, amiről Jamie nem tud, szóval ez így fair.

– A tanácsom: az ilyen embereknél be kell hízelegned magad – folytatta Teo. Kék szemében csodálat csillogott. – Olyan, mint egy bevehetetlen erőd. Nem lehet kiismerni. Szép munka. – Megveregette a lány vállát. – Egy aranycsillag dr. Jesolónak, amiért a kőember bőre alá férkőzött!

– Kőember?

– Igen. Tippeltünk, hogy hány arckifejezése van. Én háromnál tartok: tűnődő, nem boldog meg a szokásos Mr. Semleges. Abból semmit se lehet kiolvasni.

Bea rövid időre a tea gőzébe rejtette az arcát. Az ő barátságos, szelíd Jamie-je bevehetetlen erőd? Ez annyira nem ő. De hát már ő sem a régi önmaga, akkor Jamie-nek miért kellene annak lennie?

– Valószínűleg véletlen. Vagy ez, vagy nem szereti a szőkéket. – Teo olyan oldalpillantást vetett rá, mintha már tudná az egész történetet.

Kínos csendben álltak, aztán Bea hirtelen okvetlenül ki akarta venni a filtert a csészéből.

– Szóval a mindennapi munkában te vagy a főnököm? – kérdezte a teájára szegezve a tekintetét.

– Neeem. Dr. Coutts az igazi főnököd – felelte Teo, miután megitta az eszpresszóját. – Én csak helyettesítem, ha mentőakcióra megy, mint például ma. Az, hogy pont én voltam szolgálatban az állásinterjúdon, csak véletlen volt.

– Szóval… tudta, hogy jövök?

Az interjúra egy héttel ezelőtt került sor, és ma kezdett. Jamienek egy egész hete volt, hogy felkészüljön, ő mégis látta a sokkot a szemében. Ugyanazt a sokkot, ami az ő egész testét is átjárta.

– Tudta, hogy valaki jönni fog, de a mentőcsapatok kiképzésével volt elfoglalva. Elég jó abban, hogy ne lihegjen állandóan a nyakadba. – Teo kinyitott egy szekrényt, és keksz után kutatott. – És hagyja, hogy a távollétében mások döntsenek. Igazán rendes fickó. Ne hagyd, hogy a pókerarca az őrületbe kergessen.

Bea összepréselte az ajkát. Jamie több, mint „rendes fickó”: ő a legbarátságosabb ember, akivel valaha találkozott.

– Hallottad az előbb a csapatot? Nagyon húzós esetnek tűnt – folytatta Teo.

Bea zavartan rázta a fejét.

– Én egyetlen beteget se láttam a helikopterleszálló felől jönni.

– Svájcba repítették. Kisgyerek, öt- vagy hatéves, eltörte a lábát. Bonyolult törés, súlyos vérveszteség. Az anya majdnem bekattant. Megtámadta a személyzetet, és fenyegetőzött, hogy megöl valakit, ha nem engedik fel a helikopterre…

– Oké, oké. – Bea felemelte a kezét. Émelygés támadt benne, ahogy a férfi leírta a jelenetet. – Itt valaki féltékeny, hogy ő ma nem járt a mentőcsapattal.

– Na, majd holnap! – Teo lelkesen dörzsölte a kezét. – Te is beírhatod magad, ha szeretnéd. Felváltva megyünk, mert sok a munka idefent nyáron, de az első bevetéseket Jamesszel kéne teljesítened. A fickó nagyon odateszi magát, ha a mentőfelszerelés van rajta. Biscotti? – Teo odatartotta a hosszúkás kekszekkel teli tányért a lánynak.

– No, grazie. Vagy… – Talán ez megnyugtatja a gyomrát. Mosolyogva vett egyet.

Teo koppantott egyet az ajtókeretre, és eltűnt.

Bea egy székbe süllyedt. Ami őt illeti, Teo megkaphatja az összes mentőműszakját. Nyolc hete erre nem számított. Veszélyes mentőakciók és első osztályú orvosi ellátás? Csodás élmények.

Élmények, amelyekről most le kell mondania. Nem teheti kockára a benne lévő aprócska életet, miközben élete egykori szerelme nézi…

Kezébe temette az arcát.

A Clinica Torpisi nem az a gyógyító menedék, amit remélt.

Inkább a földi pokol.

2. FEJEZET

Jamie már messziről meglátta a téren. Most, hogy megszokta platinaszőke haját, azon tűnődött, miért nem vette észre azonnal. Éppen úgy, mint annak idején a Northern Generalban.

Mély, csokoládébarna szemek. Karcsú alak. A legsötétebb vörösesbarna haj, amit valaha látott. Rövidre vágva, de elég sűrű ahhoz, hogy a keze elvesszen benne. Tökéletes, málnavörös ajkak. Olívaszínű bőr. Királyi testtartás.

Ő arisztokrata.

Ismét megrázta a fejét.

Nem csoda, hogy nem ismerte fel azonnal. Nem akarta.

Kisebbfajta sokk. Egy szemernyi tagadás. Remény, fájdalom, szerelem, kétségbeesés… Mindezek és még sok minden más kavargott a szívében. Mindenekelőtt meg akarta érteni, hogy miért.

Megigazította a nadrágját a csípőjén. Nem Beatrice az egyetlen, aki az utóbbi években lefogyott.

Minél közelebb került hozzá, annál jobban elgondolkodott, hogy mi a fenét keres itt.

– Nem bánod, ha veled tartok?

Beatrice összerezzent, mintha gondolatai végtelenül messze jártak volna. Amikor felemelte a fejét, Jamie látta, hogy az ellenségeskedés jeleit keresi az arcán. Nem tudta hibáztatni. Korábban a raktárban nem mutatta azt a modort, amit az anyja belenevelt.

– Parancsolj. – Beatrice a mellette lévő székre mutatott.

Jamie leült. Innen élvezheti a tóra nyíló lélegzetelállító kilátást. És nem kell egymás szemébe nézniük.

– Fröccs? – Az asztalon álló, élénk narancssárga színű italra mutatott.

– Nem, azt soha nem szerettem. Túl… – Az orrát ráncolta, miközben a megfelelő szót kereste. – Sok az utóíz – mondta végül, és a szája keskeny mosolyra húzódott. – Narancslimonádé, az új rossz szokásom. Nem tudok betelni vele.

Jamie már kezdte volna a kioktatást – a túl sok szénsav árt a csontoknak, az agynak –, de amikor látta, hogy a lány szeméből eltűnik a feszültség, mikor felemeli a poharat, és beleszív a piros-fehér csíkos szívószálba, lenyelte a szavait. Nem azért van itt, hogy oktassa. Kérdései vannak. Nagyon sok kérdés.

Megérkezett a pincér, és Jamie szénsavmentes ásványvizet rendelt.

– Vissza kell menned a rendelőbe? – kérdezte Beatrice.

– Ilyen nyilvánvaló?

– Hm, attól tartok. – Tekintete végigvándorolt a téren. – Különben egy pohár Gavi di Gavi lenne, nem? Ha nem csal az emlékezetem.

A férfi meglepődve bólintott, hogy emlékszik rá. De ő sem felejtett el róla semmi részletet. Talán…

Ujjait a combjába nyomta, majd a székét addig csúsztatta a macskaköveken, amíg egyenesen a lányra nem nézett.

– Mit keresünk itt, Beatrice?

– Nos, ez egy szép módja annak, hogy… – Szünetet tartott, és felemelte a kezét, hogy adjon neki egy kis gondolkodási időt.

Jamie-nek mosolyognia kellett. Mindig is ilyen volt: gondolkodó. Mint ő. Minél többet tudtak meg egymásról, annál erősebb volt a vonzalom. Súlyos és súlytalan. A férfi mindkettőt érezte, amikor a lány közelében volt. Biztosabb volt magában, mint valaha, és átkozottul boldog. Megesküdött volna, hogy a lába nem érinti a földet, miután először ízlelte meg málnaszínű ajkait.

– Ugye olvastad mostanában az újságokat? – kérdezte végül Beatrice.

– Mivel valószínűleg eltart még egy darabig, mire kitör a világbéke, inkább kerülöm őket. – Jamie előrehajolt, könyökét a térdére támasztotta. – Gyerünk, Beatrice. Miért vagy Torpisiben?

A lány hitetlenkedve rázta a fejét, és halkan felnevetett. Amikor tekintetük újra találkozott, a férfi kedvességet látott a szemében. Gyengédséget, amely csak neki volt fenntartva.

– Nem mentem férjhez.

Újabb kortyot ivott a limonádéból, és lazán elfordította a tekintetét, mintha csak a pontos időt mondta volna meg. Vagy a bűntudattól nem tudott a szemébe nézni.

Jamie pislogott.

– Ez valami vicc?

Beatrice zavartan rázta a fejét.

– Miért tetted? – kérdezte Jamie.

– Mit tettem? – döbbent meg a lány.

– Nézzük csak… – Jamie széttárta az ujjait, és számolni kezdett. – Elhagytál egy olyan férfiért, akit nem szeretsz. Leromboltad a jövőt, amit együtt terveztünk. És mindezt azért, hogy aztán ne csináld végig? – Ökölbe szorította a kezét. – Ez valami kegyetlen játék? – Hevesen hátralökte a székét, és felállt, már abban sem volt biztos, hogy a lány szemébe tud nézni. – Ha azért vagy itt, hogy az orrom alá dörgölj valamit, és megbizonyosodj róla, hogy hatott, hát csináld nélkülem.

– Jamie! Várj!

Bea hangja még a saját fülének is keménynek tűnt. Amilyen gyorsan kinyújtotta a kezét, hogy megállítsa a férfit, olyan gyorsan tekerte szorosan maga köré a karját.

Túl sokat elárult azzal, hogy utánakiáltott. Jamie mindenkinél jobban felismeri a fájdalmat a hangjában. A veszteség fájdalmát. De mit kellett volna tennie? Elmagyarázni, milyen ostoba volt? Hogy az esküvő előtt mesterségesen megtermékenyíttette magát, hogy a családja, a sajtó és egész Olaszország megcsodálhassa a hercegi pár „nászútbabáját”?

Csak ő tudta, hogy a vőlegénye – volt vőlegénye – terméketlen, kivéve az orvost, akinek a hallgatását megvásárolták. Meglepte, hogy a férfi elmondta neki. Talán a családi összejöveteleken folytatott beszélgetések túlságosan is gyakran szóltak a palotában rohangáló gyerekekről, hogy elfedjék a tényt, hogy egyikük sem szerelmes.

Egyetlen közös döntésük: mesterséges megtermékenyítéssel vállalnak gyereket. Hogy minél feltűnésmentesebb legyen. Magánklinika. Fizetett orvosok és nővérek. Névtelen donor.

Számára az egyetlen befektetés egy olyan kapcsolatba, amelyről tudta, hogy soha nem fogja elérni a szívét. Egy gyerek… egy gyerek, akinek fényt kellett volna hoznia az életébe.

Ez most félelemmel töltötte el.

Megkönnyebbült, amikor Jamie újra leült, kiitta a poharát, és a szemébe nézett.

– Bajban vagyok, Jamie.

A férfi gyorsan közelebb húzódott a székével, nagy kezével megfogta az arcát, és a tekintetét kutatta.

– Megsérültél? Bántott?

Nem, de én téged igen.

Mutatóujjával Jamie kisöpört néhány fürtöt a lány arcából, hogy akadálytalanul a szemébe nézhessen. Végigsimított állának körvonalán, megállt, ahogy már annyiszor, mielőtt finoman megsimogatta a nyakát, mintha oda akarna hajolni, hogy megcsókolja.

Beának olyan érzés volt, mintha újra felfedezné minden érzékét. Mintha egy része meghalt volna azon a napon, amikor megmondta neki, hogy hazamegy, és egy másik férfi felesége lesz.

Elhessegette a feltörő könnyeket.

– Beatrice, bántott téged? – kérdezte Jamie sürgetően.

Olyan hülye voltam, hogy elhagytalak.

Megrázta a fejét, azonnal hiányolta az érintést, amikor a férfi leeresztette a kezét.

– Csak a büszkeségem – ismerte el. – Nem kellettem neki.

Miközben ő sem akarta Marcót. Valószínűleg tartozik neki egy köszönőlevéllel.

– El tudod ezt hinni? – Mosolyra húzta a száját, és úgy nézett élete szerelmére, mintha ez lett volna a legőrültebb dolog, ami vele történt, amikor Európa nemesi családjai szeme láttára dőlt dugába az elrendezett házassága.

– Le kéne lőni.

– Jamie… – Bea megrázta a fejét. – Ne légy… – Frusztráltan kifújta a levegőt. – Mi scusi. Nincs jogom megmondani, hogy mit érezz.

– Átkozottul igazad van – vágott vissza a férfi, de már nem olyan mérgesen, mint az imént.

Miután mindketten csendben rendezték a gondolataikat, Jamie megfogta a lány kezét, olyan természetesen összefonva az ujjaikat, mintha soha nem is szakítottak volna. Számtalan apró szikra kezdett izzani Beában. Ilyet Marcóval soha nem érzett.

– Beszélj, Beatrice.

A hangja szelíd volt. Barátságos. A hüvelykujja a kézfejét simogatta, miközben az arckifejezése ellágyult, egyértelműen jelezve, hogy jelen van – csak neki.

Ebben a pillanatban megérezte, hogy Jamie visszatért. A férfi, akibe beleszeretett egy forgalmas észak-angliai városi kórház folyosóin. Az egész világa csak kettejükből és az orvostudományból állt.

Élénken emlékezett, amikor először látta. Olyan angolos volt. Férfias. Sugárzott belőle a szakértelem. Üdítő volt azután, hogy egy életen át aggódott az etikett, az illendőség és a többi ostoba apróság miatt, melyek az anyjának olyan fontosak voltak, nem úgy neki. Frannek köszönhette, hogy túlélte az iskolát. Nélküle… Ebbe nem is akart belegondolni.

A férfi tekintete nyugodt volt… türelmes… Ha kell, egész este várni fog.

– Elmehetnénk sétálni – javasolta Bea.

Jamie bólintott és felállt. A tér túlsó vége felé mutatott.

– Menjünk a tópartra. Jártál már a sétányon? Láttad már a hajókat?

Jamie nagyon szerette volna kinyújtani a kezét, és megérinteni Beatricét. Megfogni a kezét. Védelmezőn átkarolni a vállát. Rendkívül törékenynek tűnt – ilyet még soha nem tapasztalt nála. Nem csak a büszkeségén esett csorbával küzd.

Az ösztöne azt súgta, lassan haladjon a dolgokkal. Volt benne harag, de egy szóbeli támadás nem vezetne semmire. Ami a fizikai bántást illeti: ha az a pasas egy ujjal is hozzányúlt…

– Hogy sikerül beilleszkedned? Mindenki segít?

Beatrice lelkesen bólogatott.

– Imádom. Azon az egy napon, amikor ott vagyok.

A férfi elmosolyodott az őszinte örömre. Kitűnő. A személyzet otthon érzi magát.

– Meddig van szerződésed?

– Nyár végéig. Gondolom, valaki hamarabb elment, mint vártátok, nem?

– Nem. Gyereke lett, de nem sokkal a szülés előttig még dolgozott.

– Á…

Beatrice tekintete hajóról hajóra vándorolt a parton.

– Akkor a szülési szabadság után visszajön, gondolom. Mondtam dr. Brandisinek, hogy szívesen maradok tovább, ha kellek.

– Idefent mindig van fluktuáció. Amikor a nyár véget ér, van egy kis pihenő, aztán kezdődik a síszezon. Általában minimális számú segítővel működünk.

Beatrice rövid mosolyra húzta a száját, ajkát még mindig szorosan összepréselte, ezért a férfi folytatta:

– Többnyire olaszok, aztán svájciak, németek, osztrákok… Színes keverék a szezon csúcsán.

Ezért tetszett neki. Semmi sem marad a régi. A változás tartotta a felszínen, miután végre szembenézett a tényekkel, és otthagyta a Northern Generalt. Ott minden Beatricére emlékeztette. És aztán, Elisa után… Az volt a legnehezebb halálozási nap, amit valaha is be kellett írnia.

Nyelt egyet, és végigsimított ujjával a korláton lévő kis tócsán, egy pillanatra kettéhasítva.

Minden nyomot hagy. És semmi sem marad ugyanaz.

Ezt a két leckét azután tanulta meg, hogy Beatrice elment.

Összedörzsölte a kezét, és megkésve viszonozta a lány mosolyát.

– No! Milyen eseteid voltak ma? Valami pikáns?

Beatrice vállában enyhült a feszültség, és eléggé ellazult ahhoz, hogy rendesen elmosolyodjon.

– Valójában minden eset nagyon különbözött azoktól, amiket otthon, Velencében kezeltem. A sok szabadidősport miatt idefent sok újat látok. Változatos volt.

Jamie összeszorította a fogait. Az otthonuk – legalábbis néhány hónapig, a kapcsolatuk végén – a kórház közelében lévő aprócska lakás volt. Megfogadták, hogy ott maradnak, amíg nem engedhetik meg maguknak a város szélén lévő nagy, tágas házak egyikét. Egyet azok közül a házak közül, amelyek leromlanak, ha nem gondozzák őket. Az a fajta ház, ahol a gyerekeknek rengeteg helyük van játszani. Két fiút és két lányt szerettek volna majd valamikor…

Engedd el, Jamie. Csak légvár volt.

– Továbbra is traumakezeléssel foglalkoztál? Amikor visszajöttél Olaszországba?

– Néha-néha – bólintott a lány. – De főleg egy menekültrendelőben dolgoztam. Sokan jönnek csónakon…

– A nyelvtudásoddal biztos nagy segítség voltál. Velencében volt?

– Közvetlenül Velence mellett, a szárazföldön.

Beatrice megállt a korlátnál, ahol a hajók nem takarták el a kilátást a tóra és a mögötte magasodó hegyekre, és mély levegőt vett. Addig markolta a hűvös fémet, míg az ujjbegyei el nem fehéredtek.

Az esti égbolt sötétkékre festette a tavat – olyan sötétre, hogy feneketlennek tűnt.

– Kegyetlen volt. Ott dolgozni. A szegénység, a betegségek. Az a sok élet, ami odaveszett egy álom kergetésében.

– Boldogság? – kérdezte halkan Jamie.

– Szabadság.

Amikor a lány felé fordult, a köztük lévő kapcsolat olyan erős volt, hogy a férfi majdnem megbotlott. Mintha Beatrice mondani akart volna valamit. Hogy hiba volt visszatérnie Olaszországba? Hogy hozzá hasonlóan ő is azt kívánja, bárcsak visszaforgathatná az idő kerekét?

– Hiányzik? A munka a menekültrendelőben?

A lány a vállára támasztotta az állát, és ránézett.

– Nem. Mármint: kielégítő volt. De nem hiányzik. Velence…

Valami feloldódott Jamie-ben. Képes volt mélyebben lélegezni.

– Mi szél hozott a kis hegyi falunkba? – A korlátnak dőlt.

– Gyakran jártam itt az egyik unokatestvéremmel. Síelni. Igazából a szomszéd völgybe – javította ki magát, aztán elvágyódó mosollyal folytatta: – Egyszer elhoztam magammal Frant is. Emlékszel Francescára? A bolond amerikai barátnőmre? Nem hiszem, hogy találkoztál vele, de… – A mosolya elhalványult. – Nemrég találkoztunk. Hamarosan férjhez megy.

– Á. – Jamie bólintott. Mit válaszoljon erre? Gratulálok, bárcsak én is nősülhetnék? Elnyomta a keserű gondolatot.

– Olaszországban marad. Beleszeretett egy olaszba.

– A legjobbakkal is megesik.

Beatrice elfordította a szemét.

Jamie nem ezt akarta mondani. Nem így. Nem akkor, amikor a harag elszínezi a szavait.

– Varázslatos ez a hely – mondta végül a lány. – Örülök, hogy idejöttem.

A férfi bólintott, és a kilátás felé fordult. Bár nyár volt, hó borította a hegygerinceket, amelyek Európa legszebb hegyi tavának kékje fölé emelkedtek.

– Tudod, hogy van ott bent egy kis sziget?

– Tényleg? Lakatlan?

– Nem, egy csapat szerzetes él rajta. Igazán gyönyörű hely az elvonulásra. Kő és fa. Egyszerű szobák. Cellának hívják őket.

– Inkább börtönnek hangzik, mint istentiszteleti helynek. – Beatrice a homlokát ráncolta.

– Nem. A szépség az egyszerűségben rejlik. Ott sok ideje van az embernek van gondolkodni.

Ő aztán tudja. Elég időt töltött az egyik ilyen cellában, és addig bámulta a kőfalakat, amíg a világ újra értelmet nem nyert. A