részlet

© Karády Anna, 2023
Hungarian Edition © Gamma Kiadó
Minden jog fenntartva

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám, Bakos Fanni
Olvasószerkesztő: Gaál Edit
Szerkesztette: Soós Tibor
Korrektúra: Valentin Kristóf

ISBN 978 615 01 6785 5

Gamma Kiadó, Balatonfüred, 2023
Felelős kiadó: dr. Molnár Máté

Elérhetőségeink:
+36 20 513 3893
iroda@gammakiado.hu
www.gammakiado.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

A történet fikció, de azt tudniuk kell, hogy bizonyos részek egyezése a valósággal nem pusztán a véletlen műve.

„Megfagy a szív, ha nem szeret;

És ha szeret, megég.”

Petőfi Sándor

Prológus Blanka

Nagyanyám szerint egy valamirevaló hölgy még a vonaton sem veszi le a kalapját. Még a világos, szarvasbőrből készült háromgombos glaszékesztyűjét is nekem adta az útra, és a lelkemre kötötte, hogy a kalapot semmi esetre se vegyem le – mert egy úrilány ilyet soha nem tesz, csak a metreszek1.

Az új kalapra egyébként ő beszélt rá az utazás előtt – száz koronáért. Azelőtt egyetlenegyszer költöttünk ennyit, azt is két garnitúra esti öltözékre. Pedig ha valaki, a nagyanyám jól alkuszik – a zöldség árát hat fillérről mindig leszorítja négyre – a masamódnál2, mégis hallgatott, mint a csuka.

No, de nem akarok összevissza fecsegni, haladjunk sorjában…

Kezdjük az elején!

Az újdonsággal a fejemen szálltam fel a Fiuméba tartó expresszre, ám a majd’ tizennégy órás vonatút során a kalap kényelmetlenül szorított. Eleinte batisztkendőmmel törölgettem a homlokomat, végül, akármennyire is akartam, mégsem bírtam a százkoronás kalapban tartani a fejemet. Levettem. Azzal nyugtatgattam magamat, hogy úgysem látja a nagyanyám. Ez volt az első alkalom, hogy megszegtem a szabályokat…

Felálltam, és kinéztem az ablakon, élveztem a hűsítő menetszelet. Sosem felejtem el a pillanatot, amikor kietlen tájak és karszthegyek után előbukkant a tenger. Egy bájos, tengerparti városkába tartottam a magyar vasút járatán. Egy újonnan nyílt cukrászdába szegődtem el, de nem többre, mint nyolc hónapra – ezerkilencszáztíz karácsonyára terveztem visszatérni Budapestre…

Persze azóta sokat változtak a dolgok.

Meg talán én is.

Visszatekintve, a velem történtek már logikusnak és előre láthatónak tűnnek. Az emlékezés során egyre tisztábban látunk – világosan érthető, hogyan is követték egymást az események és álltak össze a jelenné, akár a láncra fűzött gyöngyszemek.

Mégis, amikor éljük olykor váratlan fordulatokkal teli történetünket, hajlamosak vagyunk egy tengeren hánykódó hajónak tartani magunkat – azt hisszük, hogy csak céltalanul bolyongunk…

Remélem, értik, mire gondolok…

Olvassák el, hogyan történt – úgy talán érthetőbb lesz.

Akárhogy is, az adriai napsütést mindenkinek jó szívvel ajánlom, főleg azoknak, akiknek levegőváltozásra van szükségük…

Buda

A budai hegyek villái álmosan szenderegtek még, mikor a Rózsadomb déli lankájának legfényesebb utcasorán egy ötszobás úri ház keleti ablakán beköszöntött az áprilisi, ébresztő napsugár. E domboldalon finomabb családok éltek – javarészt villák, nyaralók és úri rezidenciák néztek Pest felé vagy éppen meghúzódtak az árnyékosabb kertek lombjai között.

Az egyik sárga, villaszerű épület hajdani ura – nemes Szépkúti Ödön – még négy tavasszal ezelőtt kivándorolt Amerikába, hátrahagyva idős édesanyját és egy szem lányát, Blankát. A kalandor uraság háza szerencsére egész évi lakhatásra alkalmas helyen épült, gázvilágítással, vízvezetékkel és csatornázással ellátott utcában. Az ébredező Szépkúti família két hölgytagja a családfő nélkül békésen éldegélt a házat övező tágas rezidencián, melynek virágágyásait a kertészük teleszórta nárcisszal, a bejárat mellett pedig illatos írisszel. A tavasz csak nemrégen köszöntött be: a bársonylila, puha virágok még várattak magukra, csak kard alakú leveleik törtek felfelé.

A házban lakó fiatal lány hasonlított széphírű édesanyjára; akik ismerték a néhai Szépkúti Ödönnét, mondogatták, hogy Blanka kisasszony megörökölte gesztenyebarna haját és arcvonásait. A lány csak fotográfiáról ismerte édesanyját. Nem emlékezett rá, bárhogy is szeretett volna – még egy halvány emléket sem őrzött, egy homályos arcfoszlányt sem. Csupán kétéves volt, amikor anyját elvesztette. A fiatalasszony egy téli meghűlést követően nem javult, szüntelenül köhögött és egyre gyengébb lett. „Elvitte a szíve” – így mondták Blankának, ezért ő is így mondta, ha kérdezték.

Az apját meg a szerencsejáték vitte el – egészen a tengerentúlra.

Ezt persze nem mondta senkinek. Bár sokan tudták, mégis tapintatból bólogattak, ha azt hallották, hogy Szépkúti Ödön tőkéseket keres. Az járta, hogy Amerikában egy újszerű, nagy reményekkel kecsegtető befektetésen dolgozik…

Az is éppen egy áprilisi nap volt, amikor Szépkúti Blanka utoljára látta az apját… Egy átlagos dáridózásnak indult az esti mulatság, éppen ahogyan szokott: Szépkúti Ödön szürkületkor felvette a kalapját, jókedvűen elköszönt, és elindult hazulról. Szerette járni a pesti éjszakát, élvezte az uraskodást. Büszke volt származására – főként az anyai ággal dicsekedett. A Kürthy família ugyanis egyenesen IV. Béla idejéből eredeztette a családot, és nemcsak nevük volt, hanem jelentős vagyonnal is bírtak egykoron. Az anya, Kürthy Magdaléna a friggyel tekintélyes szőlőbirtokot hozott magával, amit az apa, néhai Szépkúti Aladár meg is becsült. Sajnos ugyanez nem volt elmondható a fiukról, akinek a házasságán kívül egyetlen lépését sem állhatták nyugodt szívvel a tisztességes szülők. Blanka édesanyját viszont szeretettel fogadták, és abban bíztak, hogy a jóravaló fiatal teremtés Ödönt is megszelídíti.

Nem így történt.

A szeretett feleség tragikusan korai halála csak fokozta a férfi jellembeli gyengeségeit: a szerencsejáték mellett féktelen ivászatba kezdett. A Kürthy-kékvérrel nem járt együtt a higgadtság, csak az örökség – amit szépen lassan el is herdált. A budai házon kívül a család elvesztette minden vagyonát…

Szépkúti Ödön az utolsó pesti, tobzódó éjszakája után drága, külföldi havannát szívott, de az sem enyhített a lelkén. Miután hazatért, lánya ágyához térdepelt, és fátyolos szemmel susogta:

– Blanka! – szólongatta. – Blanka, kincsem!

A lány felült. Hamar felébresztette az erős dohányszag.

– Egy időre el kell utaznom. – Az apa kényszeredett mosollyal szorongatta a fiatal teremtés kezét.

– Veszített, ugye? – kérdezte a kisasszony.

Szépkúti Ödön úgy rázta a fejét, hogy az se igent, se nemet nem jelentett – csak bánatot.

– Amerikába megyek – vigyorgott túlzó mimikával. – Egy barátom kitűnő munkát ajánlott. Nagy üzlet…

– Semmi szükség rá! Maradjon!

– Nem lehet… – suttogott a férfi.

Sírva lehelt búcsúcsókot Blanka homokára, aki mozdulatlanul ült az ágyban. Nem tudta, mitévő legyen. Csendben fülelte apja tovatűnő lépteinek zaját, melyeket néha elnémítottak a puha szőnyegek. Amikor ajtónyitást hallott, összerezzent a sötét szobában.

Egy utolsó kattanás és távolodó cipőtalpak… Ennyi hallatszódott csupán – Szépkúti Ödön emigrált.

Blanka másnap elmondta Magdaléna nagyinak, hogy pontosan mi is történt: szóról szóra ismételte el apja szavait. Nagyanyja rezzenéstelen arccal hallgatta végig, nem gyötörte kérdésekkel, nem kellett soha többet beszélnie arról az estéről.

A lány legközelebb fél esztendő múlva hozta szóba az ügyet.

– Visszajön egyszer? – kérdezte egy téli estén, mikor leesett az első hó.

– Egyszer biztosan – válaszolta az asszony, és kinyújtotta kezét az előtte álló diófa kisasztal felé, hogy magához vegye gőzölgő teáját.

Blanka gondterhelten figyelte, ahogy Magdaléna a szájához emeli a virágos porcelánt. Elmélyülten szippantott a csésze felett, lehunyta szemét, és aprókat kortyolt belőle.

– És ha ez a nap eljő – nézett unokájára, miközben finoman megnyalta a száját –, a fésülködőasztalom fiókjában ott a levél, ami rá vár. Majd add át neki!

Blanka megdermedt, mintha jeges marok szorította volna szívét. Magdaléna nagyi nem vette le róla a tekintetét. A lány lassan fújta ki a belé rekedt levegőt, úgy bólintott, mikor megértette a feladatot. Az idős asszony pedig nyugodt arccal, lehunyt szemmel ismét kortyolt a teából.

Az árván maradt kisasszony hosszan nézte nagyanyja arcát. Az elégedettségét, ahogyan eltöltötte a szárítottnövény-keverék különlegesen finom íze.

Ettől a perctől fogva nem várt az apjára.

Az évek békében csordogáltak a nagyanyjával kettesben, a vidéki rokonok nem sűrűn zavarták őket. Igaz, már el sem fértek volna, mert az idős asszony hamar rájött, hogy az épület nyugati szobáit és még a ház alatti pince egy részét is bérbe tudja adni. A kertész, Jóska és annak mindenes felesége, Aranka lakhatásért cserébe végezte náluk a munkát.

Nem éltek fényűzésben, de mindenük megvolt: néhanapján színházba is eljutottak, igaz, nem a páholyban ültek, hanem a zártszéken. Kürthy Magdaléna közismert volt arról, hogy nagyon szeret öltözködni, így ha elmentek bárhová is, kocsira öltözött – hisz’ egyszerűbb ruhája nem is akadt –, ennek ellenére villamossal utaztak, sárvédővel a lábukon. Blankát is igyekezett a származásához méltón öltöztetni, a nívós ruhadarabokra sem sajnálta a pénzt, ha az unokájáról volt szó.

– Nagyi, nincs szükség tizenkét koronás blúzra! – tiltakozott Blanka majdnem egy évvel apja távozása után. – Drága érte!

– Tizenkét korona nem drága! – vitatkozott az idős asszony. – Ennek ennyi az ára! Amikor én fiatal voltam, akkor is ennyi volt! És az anyám nekem is megvette!

– Nagyi… – A lány szeretettel nézte az idős és büszke nemesasszony eltökélt arcát. – Akkoriban még forintban mérték az árát, nem is koronában!

Az asszony sértődötten elfordult.

– Nem megyünk sehova, nem kell új blúz! – folytatta Blanka elgondolkodva. – Kiválóan megfelel otthonra a régi is.

Özvegy Szépkúti Aladárné jobban bánt a pénzzel, mint a fia: a karácsony sokkal szolidabban telt, de a hétköznapok cserébe nyugalmasabban.

Csupán egyetlen rendszeres látogatójuk akadt: Luci néni – férje nevén báró Lamsteinné, leánykori nevén Kokas Lúcia –, Magdaléna nagyi csípőficamos barátnője, aki a közeli Kút utcából hetente kétszer is átbicegett hozzájuk.

Az idős báróné rossz lába ellenére is szeretett eljárni ide-oda a városban, de Magdaléna a fia emigrálása óta soha nem tartott vele, hiába is invitálta bárhova. Nem kívánt tartozni – még gondolatban sem.

Luci néni módfelett szerette a nyalánkságokat, ezért szívesen járt Pestre is. Bankár fia, aki gazdag volt, ám meglehetősen elfoglalt, hetente automobilt küldetett érte, hogy egyenesen a Gizella téri, a megboldogult Kugler Henrik utódaként ismert Gerbeaud cukrászdába vigye a sántikáló anyukát.

Egy évvel Szépkúti Ödön távozása után az egykor népszerű, lenszőke hajú asszonyból addigra vörösre vedlett Luci néni remek hírrel érkezett egy szokásos Gerbeaud-ban elköltött uzsonna után. A cukrászmester felesége, Ramseyer Eszter, aki magyarul nem beszélt, csak németül, éppen segítségért sopánkodott a férjének, és pincérlányt keresett a Gizella téri cukrászdába.

Luci néni kapott az alkalmon, és rögvest beajánlotta Blankát az állásra.

– Az én unokámat? – tiltakozott Magdaléna. – Még mit nem? – emelte a mennyezetre kék szemét. – Szó sem lehet róla!

Büszkesége a régi volt, annak dacára is, hogy miután Szépkúti Ödön távozott, hónapokon keresztül saját kezűleg vezette a háztartást. Soha nem panaszkodott, pedig azelőtt még egyetlen nagymosást sem végzett élete során. Csendben levette ékszereit, és míg dörzsölte a vásznat, a köves gyűrűk a szalon teázóasztalán pihentek…

– Én szívesen mennék – szólalt meg Blanka kisasszony.

– Még mit nem?! – rivallt rá a nagyanyja. – Te szolgálnád fel a kávét? Tudod, miféle munka az?

– Ennél elegánsabb munka nincs – közölte Luci néni is, aki ha a belvárosba ment, egy fekete anyajegyet rajzolt az arcára. Nem sokkal a szája fölé, jobb oldalra.

Magdaléna ezen a ponton elvesztette a lelki nyugalmát, pedig híres volt róla – sosem pörölt még Ödönnel sem. De ezúttal kijött a sodrából:

– Elment az eszetek? – emelte fel a hangját. – Szó sem lehet ilyenről!

Luci néni hallgatott, de a kisasszony nem:

– Tudom, hogy titokban eladod az ékszereket – mondta halkan.

Magdaléna döbbenten nézett a fiatal teremtés szemébe.

– Egyszer az aranynak is vége… – folytatta Blanka, de Luci néni nem hagyta.

– Remélem, a karikagyűrűdet azért megtartod – horkant fel. – Gondolj Aladárra!

Magdaléna dühös pillantással fordult felé:

– Éppen azt teszem! – szűrte a fogai között. – Forog a sírjában, hogy az egy szem unokája egy kávézóban kívánja végezni!

– A Gerbeaud nem egy kávézó – nézett vele farkasszemet Luci. – Ha kimozdulnál a házból, te is tudnád.

– Blanka pedig nem egy munkáslány! – vágta rá Magdaléna.

– Ennél elegánsabb megoldás nem létezik! – kötötte az ebet a karóhoz a vörös hajú asszony.

Magdaléna sértődötten az ablak felé fordult.

– Férjet is könnyebb lesz találnia… – ütötte tovább a vasat a barátné. – Ödön miatt meghívást se kaptok sehova! – Közelebb lépett a neki háttal álló nőhöz. – Így honnan akarsz férjet keríteni neki? Rajtam kívül senki sem jön vizitre.

Magdaléna megfordult, és ismét szúrós pillantásokat lövellt a báróné felé.

– És mielőtt megvádolsz… – tette a mellkasára Luci néni mindkét kezét. – Nem leskelődök, de jól tudom, hogy rajtam kívül senki nem jön ide!

Kürthy Magdaléna torkán megakadt a válasz, és végül összetörten hallgatott.

– Emlékezz, mit meséltem – folytatta a beszédet a báróné, miközben megfogta az idős barátnője kezét. – A Tenky lány is a Gerbaud-ban ismerkedett meg a férjével.

A gondterhelt nagymama nem nézett senkire, a kézzel szőtt perzsaszőnyeget bámulta.

– Aludj rá egyet! – hagyta magára Luci néni, és Blankába karolt, hogy kikísértesse magát.

– Luci néni – szólalt meg a lány –, nincs ellenemre a munka, de ne feledje, én nem értek az efféle feladatokhoz. Mi van, ha elküldenek, hogy haszontalan vagyok?

A rajzolt anyajegyes asszony felkacagott.

– Akarsz menni, vagy sem?

– Akarok – közölte a kisasszony határozottan, de azért továbbra is aggodalmas szemmel nézett.

– Ismered az illemtant. Nem is akármennyire – nyugtatta a báróné. – A viselkedésre és a jómodorra már nem kell okítani.

– És a munka?

– Az nem számít – legyintett az idős asszony.

A lépcső alján kajánul elmosolyodott:

– És ha elég ügyes vagy, akkor nem is kell sokáig maradnod. Keresel egy hozzád való fiatalembert és… – csettintett egyet öreg ujjaival – hozzámégy feleségül!

A fiatal teremtés ekkor megtorpant, és már kétségbeesett szemekkel nézett az asszonyra.

– Nekem nincs már hozományom… – vallott színt.

– Szűzanyám! – csapta össze szeplőfoltos kezét Luci néni. – Ödön elverte még a te negyvenezer koronádat is?! Ekkora korhelyt még én sem láttam! – Mérgesen cikázott a szeme, majd sokkal halkabban folytatta: – Szerencsétlen Magdaléna… És a ház?

– Ennyi maradt – suttogta Blanka.

Az idős báróné összeszorította tűzpirosra pingált ajkait, és szaporán pislogott.

– Elmész a Gerbeaud-ba – nézett Blankára, és annak könnyes szeme láttán lágyan elmosolyodott: – Minden megoldódik, kisangyalom – csípte meg kedvességből az arcát. – Nem kell ide hozomány sem!

Báró Lamsteinnének igaza lett, és majdnem minden úgy sikerült, ahogy eltervezte. Majdnem.

Az ifjú hölgyet örömmel fel is vették, így a bemutatkozás után Szépkúti Blanka azonnal a híres – ahogy a vendégkör nevezte – Zserbó-kisasszonyok sorába avanzsált. Már első napján egyenruhát kapott és a vendégek közé léphetett.

Ám a férjhez menés váratott magára. Nem is keveset.

Abban ugyan igaza volt Luci néninek, hogy a Gerbeaud majd megváltoztatja a dolgokat, de arra álmukban sem gondoltak az idős asszonyok, hogy Blankának mennyire megtetszik a cukrászdai munka.

Ráadásul a fordítottja is megtörtént: a Gerbeaud famíliának is megtetszett a kisasszony. A lány előkelő ízlése és szépérzéke hamar feltűnt Ramseyer Eszternek. Hónapról hónapra egyre több feladatot bíztak rá, mígnem a segédje lett a híres cukrászmester feleségének. A pesti üzletben Blanka kisasszony is jól és otthonosan érezte magát. Immáron három éve…

Az özvegy nagymama szeretett Budán élni. Különösen a saját kertjében érezte jól magát, az épülettől kissé távolabb eső öreg hársfa alatt üldögélt rendszeresen, pusztán a hangulat kedvéért, mert egészsége hetvenen túl is jól szolgálta fürge lábait. A legjobban innen szerette nézegetni a kikelet legelső virágait, amelyek sárga fejükkel már napok óta felé integettek.

Ám Magdaléna asszony aznap nem gyönyörködni óhajtott, hanem szüretelni: ollóval a kezében – sötétlila, lenge neglizsében, házipapuccsal a lábán – suhant át kora reggel a harmatos füvön, hogy a kék madaras kerámiavázába friss virágot vágjon a reggeli asztalra egyetlen unokája tiszteletére, akit szorgalmas munkájáért előléptettek.

Emeleti hálószobájában Szépkúti Blanka is korábban ébredt, mint szokott. Álmosan üldögélt az ágya szélén, mikor deres hajú nagyanyja bekopogott.

– Ébresztő! – énekelte gyengéd kíméletességgel, miközben ujjaival is buzgón kísérte a hangját, finoman zongorázva a tölgyfa ajtón.

– Már felkeltem! Gyere csak, nagyi… – A barna, hullámos hajjal keretezett üde arc ébredezett, a kisasszony éppen a szemét dörzsölte. Külsőre egyáltalán nem hasonlított a nagyanyjára, akinek acélkék szeme éppen a lány melegbarna tekintetét kereste.

– Ne felejtsd el a vonatjegyet!

A lány kötelességtudóan bólogatott, majd hatalmasat ásított.

Vonatjegy Fiuméba – emlékeztette magát az ágy szélén ülve az előtte álló feladatra.

Nem akarta, de ezen a reggelen eszébe jutott az apja, aki négy évvel ezelőtt hasonlóan készülődhetett az utazáshoz. Igaz, Szépkúti kisasszony nem Amerikába indult, de akkor is ez volt eddigi élete legnagyobb vállalkozása.

Az Adriai-tenger partjára tartott.

Ráadásul egyedül!

Aznap délelőtt a Hungária Szálló menetjegyirodájába készült, hogy a Magyar Királyság egyetlen tengeri kikötőjébe, Fiuméba váltson jegyet. Csakúgy, mint egykoron az apja, akinek onnan, a Quarnero-öbölből indult a hajója tovább – egyenesen az Újvilágba. Blanka azonban közelebbre, Fiuméból már csak Abbáziába készült továbbmenni.

Főnöke, a híres Gerbeaud Emil pár évvel korábban megvásárolta a fiumei csokoládégyárat, és üzletet nyitott Abbáziában. A tengerparti luxusszállókba a fővárosból vonattal is szállítottak, mert a magyarok délen is vágytak a kedvenc édességeik után. Cukrászda ugyan működött az Adria partján, de nem virágzott úgy, ahogyan pesti testvérei. A Gerbeaud házaspár – méltán hírnevükhöz – elhatározta, hogy quarnero-öbölbeli üzletüket fellendíti.

És erre a megtisztelő feladatra Blankát választották…

Az öltözködés ezen a tavaszi reggelen is gyorsan ment. Sötét színű, fehérgalléros munkaruháját már jó előre kikészítette, kifényesített fekete cipője a fésülködőasztal mellett várta. Ezen a reggelen is feszesre húzta lepedője négy sarkát, majd precízen a matrac alá simogatta a vásznat, és jó szokás szerint hátralépett, hogy ellenőrizze munkáját. Majd vissza, hogy kezével türelmesen elsimítson egy aprócska hepehupát, amit rajta kívül talán senki sem vett volna észre. Amikor másodszor is szemrevételezte az eredményt, elismerően mosolygott maga elé.

Ahogy leért a lépcsőn a fehér damasztterítővel borított asztal közepéről, a kék mintás majolikából sárga nárciszok köszöntötték. A jóságos, tagbaszakadt Aranka éppen akkor tette le a bebugyolált pirítósokkal teli kenyereskosarat a lágytojások mellé, amikor ő leült nagyanyjával szemben…

Jegyzetek

1Szerető (a francia maîtresse szóból).

2Kalapárus.

Tartalom

Prológus

Buda

Pest

Gerbeaud

Lokomotív

Kikötő

Kézcsók

Cukrászbolt

Abbázia

Sós levegő

Vendég

Ünnepnap

Drex Oszkár

Tea

Édes Abbázia

Meglepetés

Bodoli sajt

Scirocco

Bravúros kikötés

Randevú

Csók

Láz

A báró

Új élet

Szertár

Ármin

Ünnepség

Igazság

Négyszemközt

Gomila

Kettőn áll a vásár

Kornél

Evezés

Slatina

Idill

Zöld sugár

Haletetés

Udvarlás

Sors

Utóhang

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Charm – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License