Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

Költeni annyi, mint ítélőszéket tartani önmagunk fölött. Ibsen

SZEMÉLYEK

ELSŐ FELVONÁS

MÁSODIK FELVONÁS

HARMADIK FELVONÁS

NEGYEDIK FELVONÁS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Henrik Ibsen

ROSMERSHOLM

fordította:
Balogh Vilma

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-977-6 EPUB
ISBN 978-963-678-002-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Rosmersholm

első kiadás: 1886.
az elektronikus változat az 1911. évi
második magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Jacob Caleb Ward (1809 – 1891) The Natural Bridge
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Költeni annyi, mint ítélőszéket
tartani önmagunk fölött.
Ibsen

SZEMÉLYEK

Rosmer Johannes, Rosmersholm ura, azelőtt lelkész.

West Rebeka

Kroll rektor, Rosmer sógora

Brendel Ulrik

Mortensgard Peder[1]

Helsethné, házvezetőnő Rosmersholmon

A darab Rosmersholmon, egy régi kastélyban játszik, Norvégia nyugati partján, egy kisvároska közelében

[1] Ejtsd: Mortensgohr Pehr. (a Fordító megj.)

ELSŐ FELVONÁS

Lakószoba Rosmersholmon; tágas, ódivatú, kedélyes. Jobboldalon elöl cserépkályha, mely eperfalombbal és mezeivirágokkal van ékesítve. Hátrább ajtó; a hátsó falon szárnyajtó, mely az előszobába vezet. Baloldalon elől ablak, előtte virágállvány, virágokkal, növényekkel. A kályhánál asztal, pamlaggal és karosszékekkel. A falon köröskörül régi és új arcképek lógnak, melyek papokat, tiszteket és egyenruhás hivatalnokokat ábrázolnak. Az ablak nyitva áll. Szintúgy az előszobaajtó, és a külső kapu. Kinn egy a birtokhoz vezető fasor nagy, régi fái látszanak. Nyári este, a nap már lenyugodott.

Rebeka az ablaknál ül karosszékben és egy fehér pamutszálon horgol, mely már majdnem kész. Néha-néha kitekint az ablakon. Nemsokára Helsethné jön jobbról.

Helsethné:
Most már hozzáfoghatnék a terítéshez, kisasszony?

Rebeka:
Igen, terítsen. A tiszteletes úr nyilván nemsokára megjön.

Helsethné:
Nincs ott léghuzam, ahol a kisasszony ül?

Rebeka:
De igen. Kérem, tegye be az ajtót. (Helsethné beteszi az előszobaajtót, aztán az ablakhoz megy.)

Helsethné (kinéz az ablakon, mialatt be akarja tenni):
Nem a tiszteletes úr megy ott hátul?

Rebeka (gyorsan):
Hol? (Felkel) Igen, ő az. (A függöny mögött) Menjen el innen. Nem kell, hogy meglásson bennünket.

Helsethné (a szoba közepén):
Nézze csak, kisasszony — már megint a malom felé kerül.

Rebeka:
Tegnapelőtt is arra ment. (A függöny mögül kitekint) De most, lássuk csak.

Helsethné:
Vajon át mer-e menni a pallón?

Rebeka:
Éppen azt akarom látni. (Rövid szünet után) Nem. Visszafordul. Ma is megkerüli. (Visszalép az ablaktól) Nagy kerülő.

Helsethné:
Édes Istenem! Nehezére is eshetik a lelkész urnák azon a pallón járni. Ahol olyasmi történt!

Rebeka (összehajtja a kézimunkáját):
Rosmersholmon sokáig hívek az emberek halottjaikhoz.

Helsethné:
Én azt hiszem, kisasszony, hogy a holtak maradnak sokáig hívek Rosmersholmhoz.

Rebeka (ránéz):
A holtak?

Helsethné:
Bizony igen — szinte azt hihetné az ember, el se tudnak szakadni az élőktől.

Rebeka:
Hogy jut ez eszébe?

Helsethné: Az ám, mert különben csak nem kísértene a fehér paripa — azt hiszem legalább.

Rebeka:
Hogy is van az azzal a fehér paripával, Helsethné asszony?

Helsethné:
Oh, nem érdemes erről beszélni. Ilyesmiben úgy sem hisz a kisasszony.

Rebeka:
Hát maga hisz benne?

Helsethné (az ablakhoz megy és becsukja):
Oh, nem akarom, hogy kinevessen a kisasszony. (Kinéz az ablakon) Igen, de nem a lelkész úr jár ott megint a malomnál?

Rebeka (kitekint):
Az az ember ott? (Az ablakhoz lép) Hisz az a rektor!

Helsethné:
Csakugyan, a rektor úr!

Rebeka:
Na ez igazán nagyszerű. Majd meglássa, hozzánk jön.

Helsethné:
Csakugyan, egyenesen keresztül jön a pallón! Pedig édestestvére volt! Na, kisasszony, de most már igazán bemegyek és megtéritek. (Jobbra el.) Rebeka (néhány percig az ablaknál áll, köszön, mosolyog, integet. Sötétedik. Rebeka a jobboldali ajtóhoz megy és kiszól): Ugyan, édes Helsethné, gondoskodjék róla, hogy ma valami különösen ízletes falat kerüljön az asztalra. Hiszen tudja, mit szeret a rektor.

Helsethné (kívülről):
Igenis, kisasszony, meglesz.

Rebeka (kinyitja az előszobába vezető ajtót):
Na, végre-valahára. Isten hozta, kedves rektor úr!

Kroll rektor (az előszobában leállítja a botját):
Szépen köszönöm, tehát nem vagyok alkalmatlan?

Rebeka:
Maga? Fuj, szégyellje magát!

Kroll (belép a szobába):
Mindig szeretetreméltó. (Körülnéz) Rosmer nyilván fenn van a szobájában?

Rebeka:
Nem, sétálni ment. Kissé tovább marad el a szokottnál. De most már mindjárt itt is lesz. (A pamlagra mutat) Kérem szépen, foglaljon helyet addig is.

Kroll (kalapját az asztalra teszi):
Köszönöm szépen. (Leül és körülnéz) Ejnye, milyen kedvesen és csinosan rendezte be ezt a régi szobát. Virágok, ahova csak néz az ember.

Rebeka:
Rosmer nagyon szereti a friss, illatos virágokat.

Kroll:
És maga is, ugye?

Rebeka:
Én is. Olyan csodásán mámorítóak! Ezelőtt úgyis le kellett mondanunk erről az élvezetről.

Kroll (szomorúan bólint):
Szegény Beáta nem tudta elviselni az illatukat.

Rebeka:
És a színüket sem. Egészen elkábították.

Kroll:
Igen. Emlékszem. (Könnyebb hangon) Na és különben hogy-mint vannak idekünn?

Rebeka:
Itt minden megy a maga csöndes, megszokott útján. Egyik nap olyan, mint a másik. — És otthon maguknál? Hogy van a felesége?

Kroll:
Oh, kedves kisasszony, ne beszéljünk az én dolgaimról. Egy családban soh’ sincs minden rendjén. Különösen olyan időben, mint a mienk.

Rebeka (szünet után, egy karosszékben ül a pamlag mellett):
Miért nem jött ki hozzánk egyetlen egyszer sem a szünidő alatt?

Kroll:
Istenem — az ember nem alkalmatlankodhat untalan.

Rebeka:
Ha tudná, hogy mennyire nélkülöztük!

Kroll:
És aztán utón is voltam.

Rebeka:
Igen, néhány hétig. Népgyűléseken járt ugye?

Kroll (int):
Ott; mit szól hozzá? Ki hitte volna, hogy vén napjaimra politikai agitátor lesz belőlem? Mi?

Rebeka (mosolyog):
Hiszen egy kicsit mindig agitált, rektor úr.

Kroll:
Na igen, úgy a magam mulatságára. De ezentúl komolyan veszem a dolgot. Olvassa néha a radikális lapokat?

Rebeka:
Igen, kedves rektor úr, nem tagadom, hogy…

Kroll:
Kedves kisasszony, ebben semmi hiba. Legalább, ami magát illeti.

Rebeka:
Igen, magam is azt hiszem. Nekem haladnom kell a korral, tudnom kell mindenről.

Kroll:
Na öntől éppen nem kívánom, hogy állást foglaljon ebben a viszálykodásban — mondhatnánk polgárháborúban, mely itt dúl. De akkor azt is olvasta, hogy ezek az urak a »Fáklyá«-ban kegyesek voltak engem megtámadni? Hogy milyen infámis gorombaságokat vágtak a fejemhez?

Rebeka:
Igaz! Hanem úgy vettem észre, hogy maga sem hagyta magát.

Kroll:
Biz ez igaz. Nem tagadom. Mert most már én is vért szagoltam. És majd megmutatom, hogy nem vagyok az az ember, aki csak úgy odatartja a hátát. (Félbeszakítja magát) De kérem, hagyjuk most ezt a szomorú és felháborító kérdést.

Rebeka:
Nem, ne hagyjuk abba, kedves rektor úr!

Kroll:
Mondja inkább, hogy érzi magát Rosmersholmon, mióta egyedül van? Mióta szegény Beátánk...

Rebeka:
Köszönöm; meglehetősen. Bizonyos tekintetben persze nagy ürességet hagyott maga után. És szomorúságot és gyászt, ez természetes. Különben...

Kroll:
Itt akar maradni? Úgy értem, állandóan.

Rebeka:
Ah, kedves rektor úr, én igazán nem is gondolok semmire. Hiszen lassanként annyira megszokom itten, szinte azt hiszem, ide tartozom.

Kroll:
Ön? Meghiszem azt.

Rebeka:
És ameddig Rosmer úr azt hiszi, hogy kedélyesebbé teszem a házát, szívesen itt maradok.

Kroll (megindultan):
Tudja, mégis csak van abban valami nagy vonás, ha egy asszony feláldozza egész fiatalságát mások jóvoltáért.

Rebeka:
Teremtőm, hát miért éltem volna különben!

Kroll:
Eleinte az az örökös vesződség béna, gyengeelméjű nevelőatyjával…

Rebeka:
Csak azt ne gondolja valahogy, hogy West orvos ott fönn Finnországban gyengeelméjű volt. Azok az utálatos tengeri utazások, azok az okai mindennek. Aztán persze, miután ide költöztünk, igen, akkor, mielőtt meghalt, néhány nehéz esztendő következett.

Kroll:
És az esztendők, melyek azután következtek, nem voltak-e még nehezebbek önre nézve!

Rebeka:
Nem! Hogy mondhat ilyet! Hisz annyira szerettem Beátát. És szegény annyira rá is volt utalva, hogy gondosan ápolják és hogy környezete elnéző legyen iránta.

Kroll:
Milyen hálás vagyok önnek, hogy ennyi kímélettel gondol rá!

Rebeka (közelebb húzza a székét):
Kedves rektor úr, ön ezt olyan őszintén és melegen mondja, hogy meg vagyok róla győződve, a félreértés elmúlott.

Kroll:
Félreértés! Hogy érti ezt?

Rebeka:
Na, éppenséggel nem volna csoda, ha önt kínosan érintené, hogy ha azt látja, hogy egy idegen rendelkezik Rosmersholmon.

Kroll:
De hogy is jut ez...!

Rebeka:
Hát nem igy van? (Kezet nyújt neki) Köszönöm, kedves rektor, szívből köszönöm.

Kroll:
De hogy is jutott ilyesmi az eszébe?

Rebeka:
Bizony, megijedtem egy kicsit, mikor ilyen ritka vendég lett nálunk.

Kroll:
Na de akkor igazán alaposan tévedett West kisasszony. És különben is… lényegében itt semmi sem változott. Hisz Beáta betegsége idejében ön… ön egészen egyedül vezette a háztartást.

Rebeka:
Istenem, ez inkább csak úgy a háziasszony nevében történt.

Kroll:
Az egészen mindegy. — Látja West kisasszony — nekem a magam részéről semmi kifogásom sem volna az ellen, ha ön — De ugye, ilyesmit nem is szabad mondani?

Rebeka:
Ugyan mit?

Kroll:
Hát, ha úgy fordulna, hogy ön elfoglalná az üres helyet...

Rebeka:
Megvan az a helyem, melyet magamnak kívánok.

Kroll:
A munkát illetőleg igen, azonban nem a...

Rebeka (komolyan félbeszakítja):
Szégyellje magát, rektor úr! Hogy tréfálhat ilyesmivel?

Kroll:
Na persze, a mi derék Johannesünk alaposan betelhetett a házasélettel. És mégis...

Rebeka:
Na, tudja... most mindjárt kinevetem, rektor úr.

Kroll:
És mégis... Mondja csak West kisasszony — ha szabad kérdeznem — hány éves ön tulajdonképpen.

Rebeka:
Szégyenszemre be kell vallanom, betöltöttem a 29-ik esztendőt. A 30-ikban vagyok. Rektor úr!

Kroll:
Na igen. És Rosmer — hány éves ő? Várjon csak! Öt évvel fiatalabb, mint én. Tehát éppen 43 esztendős. Úgy találom, hogy ez pompásan összeillik.

Rebeka (fölkel):
Persze, persze. Pompásan összeillik. Velünk teázik?

Kroll:
Köszönöm, igen. Úgy is szándékom volt itt letelepedni, mert beszélni valóm van barátunkkal — és nehogy megint gyerekes gondolatai támadjanak, kedves kisasszony, ezentúl ismét gyakoribb vendég leszek a háznál, úgy, mint azelőtt.

Rebeka:
Oh, látja, ezt jól teszi. (Megrázza a kezét) Ezért igazán hálás vagyok önnek! Ön mégis csak kedves, derék ember.

Kroll (magában mormolja):
Úgy? Otthon egyebet kell hallanom.

(Rosmer jobbról belép)

Rebeka:
Rosmer úr — nézze csak, ki ül itt?

Rosmer:
Helsethné már megmondta.

Kroll (feláll).

Rosmer (szelíden és halk hangon, kezet szorít vele):
Isten hozott házamban, kedves Kroll. (Kezeit vállára teszi és szemébe néz.) Kedves, öreg barátom. Hisz tudtam, hogy egy szép napon megint úgy lesz közöttünk minden, mint régen.

Kroll:
De emberfia — téged is megszállt az az örült képzelődés, hogy közénk furakodott valami?

Rebeka (Rosmerhez):
Igen, mit szól hozzá… milyen jó, hogy csak képzelődés volt.

Rosmer:
Igazán csak az volt, Kroll. De akkor mért vonultál úgy vissza tőlünk?

Kroll (komolyan és halk hangon):
Mert nem akartalak jelenlétemmel boldogtalanságod idejére emlékeztetni, és ő rá sem, — aki a malom árkában fejezte be életét.

Rosmer:
Ez nemes gondolat volt. Te mindig olyan gyengéd vagy. De amiatt szükségtelen volt elmaradnod, gyere, üljünk ide a pamlagra. (Leülnek.) Nem, — a visszaemlékezést Beátára igazán nem zavarják kínos gondolatok. Naponta beszélünk róla. Reánk nézve ő úgyszólván még a házhoz tartozik.

Kroll:
Igazán így van ez?

Rebeka (meggyújtja a lámpát):
Így, igazán.

Rosmer:
Hisz ez magától értetődik. Hisz mind a ketten annyira szerettük. És Rebeka — West kisasszony — éppen úgy, mint én, mi mind a ketten tudjuk, hogy a szegény szenvedőért megtettünk mindent, ami hatalmunkban állott. Nem tehetünk magunknak szemrehányást. És ezért olyan megnyugtató és jóleső érzés, ha Beátára gondolok.

Kroll:
Ti kedves, derék emberek! Mától fogva minden nap meglátogatlak benneteket.