Anna Teleki

Uriel bûnei

Uriel bûnei

ANNA TELEKI

Published by Különleges Történetek, 2022.

This is a work of fiction. Similarities to real people, places, or events are entirely coincidental.

URIEL BÛNEI

First edition. July 20, 2022.

Copyright © 2022 ANNA TELEKI.

ISBN: 979-8201793630

Written by ANNA TELEKI.

Tartalomjegyzék

Címlap

Title Page

Copyright Page

Prológus

Prológus

- Gyerünk kislány, kipróbálod milyen levezetni az energiád? Bátorság, gyere, üss meg! - mondja a zöld bôrruhát viselô nô. Vörös haja parketfonásban pihen izmos hátán. Vele szemben a fekete haju lány nem mozdul. Kék szemekkel néz a mosolygó nôre, mire mellette a félmeztelen férfi végigtörli izzadt arcát.

- Ne törôdj vele. Ô ilyen - mondja halkan.

- Miért akar folyton harcolni? - kérdi a lány apja felé fordulva.

- Mert a Kupolában... - áll fel s szembenéz az ajtón belépô magas férfival - mindenki harcol.

***

Édesen csattan el a csók a félhomályban. A fekete haj tekeredik az erôsen eres kézre.

- Mi lesz?! Erôsebben! Nem vagyok porcelán! - hangzik a duzzadt ajkakról éhesen, mire a haja végre finoman reccsen. Könnye csordul a gyönyörtôl a nônek, mikor fekete szemeit összeszorítja.

Ám...

A férfi az ágy szélén nehezen sóhajt, mikor a hajnali fényekre mereng. A félhomályban épp csak árnyak vetôdnek izmos hátára, rajta homályban jelenítve meg a mély, hosszú sebeket. Jegyek. Emlékeztetô.  Halvány mosoly villan ajkain mikor kezeire néz. A nô végig símit a hegeken.

- Még! - rántja vissza az ágyba.

***

Egy évvel késôbb...

A kontyolt hajú nô farkasszemet néz a vörössel.  Karba tett kezekkel áll, mikor az leteszi az íjpuskát.

- Szóval, hogy akarsz játszani? Keményen? Vagy az elsô alkalommal mikor elhagyod a házat valaki megöl? - nem jön válasz. A zafír szemek meg sem rebbenek. - Ôszinte leszek. Szolgállak, mert ezt kell tennem. Megvédlek, mert ez a munkám. De abból a kényelmes bôrszékbôl nem irányithatsz – lép közel hozzá a nô. - Odalenn egy szabály van: harcolj! Te... - emeli állától fogva a nô arc arcát - megtudod védeni magad? - Az elrántja fejét. A vörös elmosolyodik. - Ne vedd zokon hercegnô, de a pokol jobban járna egy férfi vezetôvel.

A kék szemek összeszükülnek, s a balegyenes már lendül is. A vörös feje oldalra fordul, majd megtörli vérzô ajkát.

- Jó. Menni fog ez jobban is - széles mosoly.

*

Leizzadva liheg a nô. Fekete haja arcára tapadt. Sötét atlétája teljesen rátapadt, mikor lehúzza alabástrom börérôl.

- Na, még egyszer! - mélyen szívja a levegôt, s a földre dobja a ruhadarabot. Sport melltartója pántját igazítja, felhúzza a térdéig a testhezálló nadrág szárát. Köp egyet, védekezô állást vesz fel, s a vörös zöld szemeibe mered. - Ne fogd vissza magad!

Vele szemben a nô álkapcsát ropantja a helyére. A terem sarkában a falat támasztó vörös szakállú férfira néz. Az csak karba tett kezekkel figyeli ôket, majd elmosolyik. A vörös  felemeli szemöldökét, ajkain ugyancsak mosoly villan.

- Te akartad... – fordul a „hercegnôhöz.” Két hosszú lépés. A fapadló megreccsen, a csinos lábai lendülnek, egy dobbantás, tekeredik lába a nô vállaira, elkapva annak hosszú fekete coppfját rántja lefele. Föld, s roppan a nô nyaka a vörös könyöke alatt, mozdulni sem tud, mert az a mellkasára ül, s hajától fogva tartja a fejét.

- Na?! - fújja az arcába, de a nô képtelen levegôt venni. – Ugye, hogy jobb ha visszafogom magam? - engedi el, majd felallva kezet nyújt neki. A fekete azonban torkát fogva néz fel rá, elutasítva a felé nyújtott kezet, egyedül áll fel. - Ha egy férfi támad rád, nem az erô, hanem a gyorsaság számít. - mondja a vörös. -   Csak addig van esélyed, míg nincs rajtad fogás. Érzékeny pontok: szem, lágyelék, orr, álkapocs, torok, térd, aztán fuss!

- És ha nem akarok?

- Futni? - a nô a falat támasztó férfira mutat. - Látod te mekkora? Egy mozdulattal töri ki a nyakad, ha csak nem mást akar tôled. De itt a nô csak tárgy. A szerencséseknek van ura, hogy vigyázzon rá, és megvédje. Neked nincs. Ájanlom, hogy fuss! - mondja a nô, de a kék szemek komolyan néznek rá.

I.

1.

2330. Április 18.

Azt kérdezed: ki vagyok? Bemutatkozom. A nevem Uriel Smith, ügyész vagyok a Zázeli Bíróság nemierőszak és gyilkossági ügyekkel foglalkozó részlegén. Öt évre állok a bírói széktől. Valószínűleg én leszek az utóbbi ötven év legfiatalabb bírója majd, a harmincöt évemmel, de minden a jövőbeni vizsgákon és értékeléseken dől el.

Aggódom-e e miatt? Nem. Apám éles eszét örököltem. Inkább csak izgulok. A tanulás és az új sikerek újra és újra boldoggá tesznek.

Hogy egy érett, diplomázott férfiként minek kell, tanuljak? Az a válaszom, hogy mindig kell. Nem vagyunk és nem is leszünk mindent tudók, de a tapasztalattal semmi nem ér fel.

Az ember, apám szerint, mind ugyan olyan. Igaza volt. Mind ugyan olyanok vagyunk, csak a körülményeink mások.

Például beszélhetnék a mai ügyemről. Egy vádlott és egy védett. Mindig ez a helyzet áll fent. Csak a történetük más. Pedig mind ketten ugyan olyanok: ingerültek. Az egyik minél erősebb ítéletet akar a fájdalmaiért, a másik minél gyengébbet a tetteiért. Hidd el nekem, láttam már védetett szadista mosollyal és gyilkost kétségbeesetten ítélethirdetésen.

Az ember, mind ugyan olyan.

Szeretem-e a munkám? Erre kérdésre nem szívesen válaszolok. De, ha erősködsz, csak annyit mondok: az igazság fájdalmas. Lényegtelen az ember melyik oldalon áll. Ha én nyerek, azon tűnődöm, valóban igazam volt-e? Akkor is, ha minden bizonyíték a birtokomban volt és mindent tökéletesen mérlegeltem. Ha a védelem nyer, az jut eszembe, igaza volt-e?

Hamar olvasok az emberek reakcióiból. Néha azt kívánom: bárcsak a gondolatokért is büntetést szabhatnánk ki.

A bíró vállát nyomja a legnagyobb felelősség, és egyben az övé a legfájdalmasabb munka is. Mikor kimondják az ítéletet: fájdalmas. Akkor is, ha az egyik fél szó szerint ujjong. Fájdalmas a történet és a helyzet miatt. Valami mindig kiváltotta a cselekményeket. Meglehetett volna előzni? Mivel? Ki hol rontotta el? Ezek mind felmerülnek a bírók fejében, de nem keresnek rájuk igazán választ. Ami megtörtént, megtörtént. Van egy eset, egy gyilkosság, egy erőszak és végig kell hallgatni a feleket. Elemezni és kiszabni az ítéletet, majd este nyugodt lelkiismerettel lefeküdni.

Szerintem, minden bírónak van lelkiismerete, csak... a világunk szabályai annyira erősek, hogy senkit nem érdekel. A bűnt meg kell büntetni.

Esetleg érdekel még valami? Nem tűnök másnak az átlagnál, igaz?

Pedig az vagyok.

2295 őszén születtem. Hogy a szüleim miért ezt a nevet adták, örök rejtély. Ha megkérdeztek volna, előbb leszek George, Steven vagy még apám neve is jobban tetszett volna. Simeon Smith. Jobban cseng, mintsem az Uriel. Mint egy óriás. Nem mintha nem lennék elég magas a 195 centimmel... De nem kérdeztek.

2321-ben szereztem diplomát a zázeli egyetem Köztudomány és Jog karán. Két doktori diplomám van. Csak a magánéletem hiányos kissé. De nem zavartatom magam. Apám is harminc volt, mikor rátalált a szerelem.

Manapság a munkám mellett sportolok. Sokat járok terembe... Van rá időm. A nők többsége még futó kalandnak sem jelennek a naptáramban. Azt sem mondhatom, hogy nincsenek, de apám arra nevelt, hogy a nő nem játékszer. Szóval, eléggé illedelmes vagyok velük... Az utolsó kapcsolatom fél éve ért véget. Két évet tartott.

Szerelmes voltam-e? Nem. Csak jó volt, hogy volt az életemben egy nő. Vagy nem is tudom... Talán azért lett vége, mert már többet akart.

A nők, egy idő után, mind azt akarják. Szép, csillogó–villogó, kis kövecskét egy karika formájú drága fémben, mibe, Au, vagy Pa betűk vannak beütve.

Még mielőtt félre értenéd: nem arról van szó, hogy félnék elkötelezni magam... Nem. Ilyenről szó sincs.

Ebben eddig nem fedezhettél fel semmi különöset. Pedig van egy titkom. Érdekel?

2.

Zázel, Európa főtanácsi nagy városa. Igazán nyüzsgő hely. A bíróság épületéből jön ki egy magas, fekete öltönyt viselő férfi. Sötét barna természetes haja ismét rakoncátlanul áll, de már megszokta. Egy időben állandóan idegesítette.

A barokk épület lépcsőfokai alatt, egy ezüstszínű mágnes-talpú autó áll meg. A férfi elmosolyodik. Rég nem látott ismerősei szállnak ki az autóból.

‒  Uriel. De megerősödtél... – a vörös kosztümös nő elindul bátya felé. Ő annyira nem mosolyog, mint a férfi.

‒  Lia  - a férfi gyengéden öleli meg.

‒  Hogy ment a mai tárgyalás?

‒  Veszítettem – Uriel mosolyog, majd a nő hátánál megállt másik húgára néz. Annyira rég látta ôket, hogyha nem lenne Tamarán fekete nadrágkosztüm, még ő is összetévesztené az ikreket.

‒  Üdv – mondja halkan Tamara, de nem lép közelebb bátyához.

-  Akár a jégcsap. – mondja Uriel, – Én is örülök, hogy jól vagytok.

‒  Beszélnünk kell – Lia ismét kinyitja az autó ajtaját és beszáll. Uriel nem mozdul. Csak nézi a két nőt. Észrevette, hogy ismét frizurát változtattak, de nem áll szándékában elmondani véleményét, a szerinte túl rövid haj miatt.

‒  Uriel – Tamara várja, hogy bátya biztosan beszálljon az autóba.

‒  Hölgyeké az elsőbbség –int húgának a férfi.

‒  Komolyan beszélnünk kell. Szállj be! – parancsol rá csendesen Tamara. Uriel felsóhajt. Mosolygó arca elkomolyodik. Húgait az utóbbi négy évben nem látta. Bármennyire is remélte, hogy a két nőnek hiányzik, és csak úgy meglátogatják... tévedett.

‒  Olyan sötét vagy...

‒  Szállj be!

3.

Az autó női robot hangja abban a pillanatban felcsendül, ahogy az ajtók becsukódnak.

‒  Új cél megadása... - az autó szélvédője vörös térképet jelenít meg.

‒  B. pont. –  Lia hátra dől.

‒  B. pont? – Uriel ismét elmosolyodik. – Komoly? Az mégis mi?

A két nő nem válaszol. Az autó felbúg mikor a motorja majdnem egy tonnát nyomó tekercsei felpörögtek. A karbon-jármű ismét a betonút fölé emelkedik egy méterrel, és érződik, mikor az autó súlypontja a jármű farrészébe nehezedik kilendítve azt vízszintes helyzetéből, majd elindul követve a betonaszfaltba épített vas-sín csíkot.

Uriel komolyan néz húgaira. Ha ugyan úgy öltöztek volna fel, Tamara bal irányba fésült haja miatt, egymás tükörképei lennének. A nőies és egyben határozott Lia, előszeretettel hord hivalkodó, éles színeket és ékszert. Ezért is ő örökölte anyjuk zafír fülbevalóját. A vérpiros kosztüm, térdig érő, feszes szoknyával, illik hozzá, ám elég kényelmetlenül kényszerül ülni. A rikítóan fehér, galléros selyem ing meg a magas-sarkú, teljesen ellentétje Tamara fekete, egyszerű nadrágkosztümjének, amit fekete magas-nyakúval viseli, azzal a törpe sarkú kis bőrcipővel.

Tamara egyetlen ékszerei az igazgyöngy fülbevalója, ezüst karórája, minek számlálóján az időt apró gyémántkövek jelezik és az ovális, négy centiméteres ezüst brosstűje, mi első ránézésre nem is ábrázol semmit. Az apjától kapta a tizennyolcadik születésnapján. Közelebbről már látszanak a finom vésetek benne. Mintha betűk lennének, mindegyik után egy-egy rendszertelenül ütött ponttal. Senki nem tudja, mi van rajta. Tamara pedig soha nem volt hajlandó elárulni. A fekete magas-nyakúja alatt apja aranykeresztje pihen.

Az autó elhagyja Zázelt, Uriel mérgesen vonja össze szemöldökét, mikor kinéz a tájra.

‒  Igen, jól gondolod. Oda megyünk. – mondja Lia. Tamara karba teszi kezeit és bátya barna szemeibe néz. – Hanyagolod a munkát.

‒  Nem akarok oda menni. – Uriel előre dől, hogy megnyomja a panel sárga gombját, de Lia mérgesen csap rá kezére.

‒  Állítsátok meg az autót! – mordul fel hangosabban Uriel.

‒  Azt felejtsd el! – csattan vissza Lia. – Értsd meg végre, hogy ez az üzlet: mindhármunké! Nélküled nem hozhatunk döntést! Kell minden papírhoz az aláírásod! – mondja egyre mérgesebben. – Nem mintha nem lennénk meg nélküled, de ez ellen nem tehetünk semmit! Azt hiszed, nekünk tetszik, hogy kell azzal a hellyel foglalkoznunk?!

Lia... Ő is gyűlöli azt a helyet. Ha rajta állna, rég eltűntette volna a föld színéről.

‒  Ülj le, Uriel. – Tamara megszólal és Uriel rá néz. Egy hosszú pillanatig csak farkasszemet néz húga zafír szemeivel, és végül helyet foglal.

Nagy sóhajt követôen, Tamara egy vastag dossziét ad a kezébe.

– Ezt nézd át. Az út a városig még egy óra. Legyen annyi idő elég. – és kinéz az ablakon.

Az ajtó könyöklőjére teszi kezét, balkezével megigazítja zafír szemeibe logó fekete haját. Az ezüstórája apró kövein visszacsillan a déli napfény, árnyjátékot játszva a színek szórásával a kissé sötét autó bel-terében. Megrázza a kezét, átfordítva az órát, és úgy tesz, mintha a fények nem is lettek volna.  Tamara visszanéz az olvasó férfire.

‒  Azért kell velünk jönnöd, mert az elnök csak hármunkkal hajlandó beszélni. – mondja halkan – Azok az új törvények és a tervrajzok az új rendszerhez. A tanács 20.-án ül össze. Ha minden jól megy, akkor jövőre sikerül átépíteni a Kupolát.

‒  Iskola? – Uriel komolyan húgaira néz. – Harminckét iskolát akartok építetni?

‒  Van valami ellenvetésed? – kérdezi Lia. – Gyerekek vannak ott, vagy elfelejtetted? Múlthéten regisztráltuk az 1568. újszülöttet és a rendszerben még 800 terhes nő van számon tartva. Ezek mellett kitudja, mennyi titkolja a terhességét!

‒  Tudom. De az rengeteg pénz! – vágja rá Uriel. – Ha a tanács...

‒  Igen, - Tamara előre hajol, hogy jobban bátya szemeibe nézzen – még akarunk hét kórházat is. Tíz körzetre osztani, és öt templomot építeni. Igen, milliárdokról van szó, ezért kell a tanáccsal is beszélnünk. Ha engedélyezik ezt a projektet, elérjük, hogy az a város végre város legyen.

Uriel kissé elsápad.

Ez túl nagy változás. Apának tíz év kellett, míg a tanács beleegyezett az elektromos áram bevezetésébe és egy kórház építésébe.

‒  Templomot? A Kupola alá? –  hátra dől, hogy eltávolodjon hozzá közel hajolt húgától és tovább olvas.

4.

Mikor gyerekek voltunk, minden békés volt. Apánk sokáig dolgozott, de ennek ellenére szeretett velünk játszani. Hosszú hétvégéken sokat kirándultunk. Más országokban, idegen tájakat keresve. Idegen templomokban menve.

Anyánk egy csendes nő volt. Nem nagyon kiabált velünk. Ha valami rosszat tettünk, apánk hamarabb felemelte a hangját. Olyankor pedig dörgött az ég. De semmi nem tartott örökké. A viták rövidek voltak, és szüleink haragja mindig hamar elszállt.

Emlékeszem, mikor az ikrek születtek, azon az augusztusi tikkasztó délutánon. Akkor voltam négy éves. Anyám addigra elmagyarázta, mit jelent majd a jöttük a családba. Hogy mit jelent nagytestvérnek lenni.

Mikor pedig először megláttam őket, olyan kicsik voltak. Semmi mást nem csináltak csak sírtak és ettek. Megpróbáltam mindent megtenni annak érdekében, hogy jó báty legyek. De, ahogyan az ikrek nőttek, az, hogy én férfi vagyok és ők nők, egyre inkább a zavaró tényezők közé kezdett kerülni.

Majd, ahogyan az évek teltek, minden megváltozott. Én egyetemen, ők még felsősök... Én Zázel központjában, ők pedig odahaza.

Az, aki báty tudja, miről beszélek.

Örültem, ha a szülinapjukra írt üzenetemre visszaválaszoltak. Akkor is, ha a válasz csak annyi volt: „Kösz.”

Az én húgaim nem voltak sosem ragaszkodók. Ők ketten elvoltak magukkal. Mintha valami telepatikus erejük lett volna. Rémisztő és egyben vicces volt, mikor egymás mondatait fejezték be. Vagy csak egymásra néztek és tudták mit kell tenniük.

2321-ben pedig valami olyan történt, mire egyáltalán nem számítottam.

Mikor Tamara felhívott, csak remegő hangjára lettem figyelmes. Az a nő sosem remeg. Azt mondta, apát megtámadták.

Talán életemben nem aggódtam annyira, mint azon az úton, a korház felé. Lia kisírt szemekkel ült addigra a folyosón. De, ha nem lett volna elég abból leszűrnöm, hogy elkéstem, mi azután történt, rémálom lett.

5.

Tamara ismét órájára néz. Uriel húgaira, majd becsukja a dossziét. A gyorsolvasás miatt éles fájdalom nyíllal szemeibe. Tamara rá néz. A mellette lévő ülésről felemeli fekete táskáját, és kis keresgélés után egy üvegcsét nyújt oda neki.

‒  Ezt még mindig magadnál hordod? – kérdezi nevetve Lia, mikor Uriel elveszi a nő kezéből az üvegcsét.  – Gyere, segítek. – mondja Lia kivéve kezéből az üvegcsét. Kicsordul Uriel szemeiből a könny, mikor hátra dönti fejét. - Még negyed óra. –  visszaadja az üvegcsét Tamarának.

A nő ismét kinéz az ablakon. Kezében megszorítja a kis üvegcsét.

A táj megváltozott. Ez a síkság nem akart erdővé válni. Az út a város felé élettelen. Már meglátta a felcsillanó kupolát, mit egy egész bányavölgyet befed, újra megforgatja az üveget, és reccsen az ökle. Összerándul az arca, és lehunyja a szemeit, mikor kifújja a levegőt.

Uriel egy pillanatra rá néz, s Tamara az ablaknak dönti a fejét.

6.

Semmi nincs amúgy annál zavaróbb, mikor a nálad négy évvel fiatalabb húgod rád ront a fürdőszobába, mikor te zuhanyozol. Hiába is kopogott, biztosan nem hallottad. Csak hogy a reakciód mindent elárul rólad.

Az volt az a nap, mikor megkértem apám, engedjen bérbe költözni az egyetem közelében. Fő indok? Zázel nagyon nagyváros. Egy óra az út az egyetemig. Apám nem is hallgatott tovább. Megveregette a vállam, majd azt mondta: „Menjünk, vegyünk egy legénylakást.”

Akkor voltam húsz, a húgaim meg tizenhat.

7.

Nehezen nyílnak meg az ezüstszínű, masszív acéllemezekből és sötét napkollektorok. A kupola szerkezetű, teljesen a külvilágtól elzárt város hét méteres vaskapui ezek. Az őr igazolványt kér,  az autó ablaka lenyílik, és Tamara néz rá.

-  Belépés engedélyezve! -  int az ôr, hogy nyissák meg a második kaput.

Minden elsötétedik. Itt-ott még  beszűrődik a két kapu közt lévő mezőn a lemezek és a falak közti réseken a fény. Uriel előre hajtja fejét.

70 kilométerre Zázeltől kezdődik a bűn városa. A sötétség sűrűbb, és a természetes fényt, felváltja a lámpák távoli villanásai. A második kapu immár recsegő hangokkal nyílik meg. Visszhangozva súrlódnak a csigák és a golyók mik a kapukat mozgatják. S távolian hallik, ahogyan az első kapu helyre kattan. Zsilip rendszer.

Uriel kinéz. Sötétség. Egyedül az utat megvilágító lámpák fénye árválkodik, lógva a magasból, mintha meglehetne fogni.

Az autóban csend.

Húgaira néz, Lia egy másik dossziét lapozgat, miben ugyan csak tervrajzok vannak. Aztán tekintete Tamaráéval találkozik. Önkénytelen mosoly jelenik meg ajkain, de a nő nem viszonozza, elfordul, és kinéz az ablakon.

Ennyi.

Nem telik el sok idő, és fények vetődnek az ezüst autóra. Az végig villan, és hangosan pityegnek a szkennerek, ahogyan áthalad a harmadik kapun. Lia fészkelődni kezd, és pakol. Tamara az órájára néz. S morajló hangot ad ki a mágnes motor mikor leáll. Az autó megbillen, és lassan leereszkedik a földre. Innen tovább nincs sín.

‒  Ezért nem szeretem az ilyen autókat. – mondja halkan Uriel, s a nyíló ajtóra néz. A gyéren beszűrődő vöröses fény egy lámpaoszloptól jön.

Tamara az első, aki kiszáll az autóból.

‒  Szedjétek magatokat. Még rengeteg dolgunk van. - Nem is várja meg testvérit. Komolyan néz a hegyoldal alatt elterülő városra. A fények mintha remegnének. De csak a sötét zavaró mi az ember elé tárul.

Mikor Uriel is hajlandó kiszállni az autóból, felemeli tekintetét, azonban hamar eszébe vésődik a Kupola rendszere. A masszív napelem-lemezek sötét, feldrótozott oldala mi az egész várost elfedi.

‒  Milyen ironikus – mondja halkan Lia – Egy napfénytől fosztott város, mi energiát állít elő. Egész Zázel, minden fény és minden mi csak ott működik, innen kapja az energiát.

‒  Gyűlölöm ezt a várost – Uriel Tamara után néz, a fekete épület ajtajában. Három kódot kell beütnie a panelben annak érdekében, hogy az ajtó kinyíljon.

‒  Mindannyian gyűlöljük – mondja Lia, majd indul a ház felé.

8.

Ez a hely maga a pokol.

Mikor életemben először voltam itt apámmal, egy hónapig voltak rémálmaim. Akkor kapott engedélyt az elektromosság felhasználására itt is. Négy hónapig tartott a lámpák felállítása, hogy legalább az utcák legyenek megvilágítva. Apám akkor azt mondta, a börtönváros törvényei túl durvák voltak. Harcolnunk kell azért, hogy az emberek emberséges körülmények közt éljenek. Nekünk nincs jogunk ilyen mértékben ítélkezni másokon. Nincs jogunk megfosztani őket az élettől.

Azóta csak akadályok és újabb akadályok gördültek elénk.

Sosem értettem a vezetéshez. De azt tudom, hogyha valaki egy város birtokosa, nem jelenti azt, hogy ott mindenható.

Apám törvényekért harcolt. Korházért, a születés és élet jogáért. Lehet, hogy furán hangzik, de apám az én szemeimben mások boldogságáért harcolt.

Mikor gyűlöltem meg ezt a várost annyira, hogy képes lettem volna felégetni, úgy ahogy van? Mikor a családunk ügyvédje felnyitotta apám végrendeltét.

„Harcoljatok a város jogaiért. Ott húsvér emberek élnek, akár csak ti. Vigyázatok a Rendre is. Mindenhez csupán szeretet kell...”

Harcoljatok? Szeretet... Viccesen hangzik. Az egyedüli, aki egyetértett apám szemléletével, az mindig is Tamara volt. Azonban akkor, azon az őszi délutánon, a bíróság díszparkjában, a gyülekező viharfelhők tompa fényénél, a háborogva dörgő ég alatt, életemben először hallottam őt haragtól és fájdalomtól felkiáltani.

Ez a pokol nem csak apánkat vette el tőlünk, de édesanyánkat is. Még akkor a kórházban, mikor az orvos közölte vele apánk halálhírét. Anyám szíve szó szerint meghasadt. Csak annyit láttunk, hogy elsápadt, kicsordult fekete szemeiből a könny és az utolsó szó, mi elhagyta megremegő halk ajkait, az apánk neve volt. „Simeon.” Úgy esett össze akár egy marionett baba. Már csak annyi kellett anyánk gyenge szívének. Apánk elvesztése.

Azóta már négy év telt el. De ez a gyűlölet ez iránt a hely iránt, csak jobban nőt.

Mikor Tamara felállt, letörölte könnyeit. Ha ugyan azok tényleg a könnyei voltak és nem az égből szakadó eső. Előrehajtotta fejét, úgy hosszú fekete haja eltakarta vörösnek látszó arcát. Még gyerekként is csak egyszer láttam őt sírni, de akkor összeszorult a szívem a fájdalomtól. Biztosan sírt.

9.

A lassan felgyúló fények a lakásban nem villognak sokáig. Tamara benéz a hűtőszekrénybe és kivesz egy korsós gyümölcslevet. Újra az órájára néz, s az ajtón belépő testvéreire.

‒  Kértek? – kérdezi halkan, de mindketten csak intenek fejükkel, hogy nem. A sötét nappali fehér díványára ülnek. - Szokjátok meg, mert míg ide nem jön a tanács, itt kell lennünk. – Tamara is leül a szemben lévő díványra. Az asztalon vele szemben papírok és tervrajzok pihennek. – Ezeket át kell beszélnünk, majd ki kell mennünk terepszemlére.

‒  Viccelsz? – Uriel kényelmesen hátra dől, és jobb térdére teszi bal bokáját. Tamara komoly szemekkel néz bátyára.

‒  Nem.

‒  Tudod, hogy utálok a Kupolával foglalkozni. – szólal fel Lia - Megbeszéltük annak idején, hogy ez a te dolgod. Azt még megértem, hogy iderángatsz minket a papírok miatt, de terepszemle? – karba teszi kezeit és hátra vágódik ő is a díványon. – Itt még a levegőnek is szén szaga van.

A Kupola rabjai többnyire bányászok. Az északi részén az újrahasznosító üzemgyár van. Egy Alumínium fényű épület, benne több száz préssgép, kohók és olvasztókkal. Annak érdekében, hogy a kinti világ egészségesen és békében éljen, a Kupola egy fertő. S annak idején, mikor felülbírálták apjuk végrendeletét, egész a felső bíróságig is elmentek. Nem akartak ilyen örökséget, akkor sem ha Kupola várossal egyszerre a testvérek hatalmas vagyont örököltek. Mindenről lemondtak volna, de senki nem engedte meg nekik. Ezért abban váltak el, hogy a munkát megosszák. Lia készségesen vállalta édesanyjuk vállalkozását, az Auróra Rend vezetését. A rendét, mit apja állandóan segített, és adományokkal látott el. A Rend iskolája azóta is több versenyt nyert. Szegény otthonai is tökéletesen működnek, hála Lia túlbuzgó természetének.

Uriel már akkor is dolgozott, mint ügyész. E hivatás mellé ôrültség lett volna egy börtönvárost vezetni. Ám, mielôtt elgondolkodott volna, húga megelôze hangot adott szavának: senki nem akar ezzel foglalkozni. Az igazságot szolgáltatni nem olyan könnyű.

Tamara meg sem érkezett szólalni, a város már az övé volt. Nagyobb átkot nem kaphatott volna, de nem mondott semmit. Meg sem próbálta rábeszélni bátyát, hogy ő a férfi, vállalj ő. Akkor Uriel annyit mondott, viccesen: „Ha már nincs választásod, keress olyan férjet, mint amilyen apa volt.”

‒  Még nem találtam olyan férjet, mint apa. – mondja halkan Tamara, mire Uriel meglepődik.

‒  Az csak vicc volt. – mondja széles mosollyal.

‒  Ez nem. – válaszol komolyan Tamara - Gondoltam, talán, egy kicsit érdekel titeket ez a hely.

‒  Ez a hely maga a pokol! - Lia feláll és elindul az emeleti szobák felé. – A sötét miatt, csak álmos leszek. Alszom egyet. – dünnyögi az orra alatt, és vissza sem néz.

Hangosan kopog a cipője az acél lépcsőkön, ahogyan halad felfelé. Kattan a zár, mikor kinyitja a pihenőszoba ajtaját. A nagy ablakból messze ellehet látni Kupola városban.

Ő akkor látta először mikor Tamarával jött ide. Tőle csak annyit kért húga: néha látogassa meg. Ez a kérés kettőjük titka volt. Egy kávé mellett hangzott el az Auróra Renddel szembeni kis kávézóban.

Hogy vagy képes itt élni? Lia, ledől az ágyba.  Olyan vagy, mint apa.

10.

‒  Van valakim – mondja halkan Uriel, s komolyan néz Tamarára. Az fel sem néz bátyára, olvassa tovább a terveket.

‒  Milyen nő? – lapoz egyet a köteg papíron.

‒  Számít?

Tamara leteszi a papírokat és közelebb hajol a férfihez, farkas szemet nézve vele. Vár.

‒  Eddig egyetlen nődről sem számoltál be nekem, Uriel. Ezek szerint, ha ez a nő valóban létezik, komoly lehet vele a helyzet – mondja halkan és komolyan, majd visszadől a díványra, újra kezébe veszi a köteg papírt. Kivesz táskájából egy golyóstollat és számolni kezd.

Uriel hallgat. Már nincs semmilyen nő az életében. Feláll,a konyha felé fordul. Percek telnek el csendben. Uriel kávét főz magának, Tamara pedig jegyzetet készít. Mikor visszamegy a nappaliba a kávét kortyolgatva, a falat helyettesítő ablak elé áll. Elmereng az állandóan éjszakába burkolódzott városon. Utoljára, mikor itt járt, odakint orkán erejű vihar tombolt, de a Kupola alatt csupán az ég dörgése visszhangzott.

Tamara befejezi a jegyzetet, leteszi a tollat, feláll, leveszi zakóját és kényelmetlenné vált cipőjét. Mezítláb lép Uriel mellé, s a férfi levegőért kap. Tamara elveszi a csuprot bátya kezéből és beleiszik az édes kávéba.

Uriel ránéz húgára, majd karba teszi kezeit.

Sötét és halk akár egy árny. Így járkálsz a pokolban, igaz?

‒  Azt szeretnéd, hogy feloldjalak az ígéreted alól? – Tamara fel sem néz bátyára, csak bámul ki az ablakon és iszik tovább a kávéból. Vár, de válasz nem jön kérdésére.

11.

A város világosabb, mint mikor Tamara először látta. Akkor kevesebb villanyoszlop volt és sokkal nagyobb csend.

A Kupola új rabjai hidegvérű gyilkosok, kiket egyes országokban évekbe telt, míg elkapták. Rafinált tolvajok, kik diploma méltó terveket készítettek a betörésekhez.

Simeon aggódott. Mikor Tamarát is magával hozta, akkor próbálták ki az első tompító injekciót. Régebben a hormonokat kontrolálták a raboknál. Majd az államok abban maradtak: olcsóbb sterilizálni őket. De mikor Simeon megvette a várost, az első öt évbe az élet jogáért harcolt a tanáccsal.