BENCSIK FERENC PÁL

TŐREDÉKEK

89 ÉV 29 FEJEZETBEN

Könyv Guru

Budapest, 2022

TARTALOMJEGYZÉK

1. fejezet: Egy gyermek otthonra lel

2. fejezet: A gyerek azonnali szükségletei

3. fejezet: Nem fiatal, de kezdő szülők

4. fejezet: Gyereksorsom alakulása

5. fejezet: Elemi iskola

6. fejezet: Inaséveim

7. fejezet: Segéddé avanzsálok

8. fejezet: Új munkákat ismerek meg

9. fejezet: Szakérettségi

10. fejezet: Egyetem

11. fejezet: Katona lettem

12. fejezet: Házasság

13. fejezet: Gondolatok

14. fejezet: Üdülések

15. fejezet: Nehéz évek

16. fejezet: Építkezés

17. fejezet: Kapcsolatok

18. fejezet: Növekvő gyerekeim

19. fejezet: A házasság göröngyei

20. fejezet: Motorkerékpár

21. fejezet: Borkimérés

22. fejezet: Vezetés, jogosítvány

23. fejezet: Gyerekügyek

24. fejezet: Gyerek–szülő kapcsolat

25. fejezet: A házasélet zökkenői

26. fejezet: Érdekesebb utazásaim

Nepál

India

Izrael

Kárpátalja

27. fejezet: Összevetéseim

Fürdőhasonlóságok

Pihenés

Vízparti ingatlanok

Jogi látásszög

Gazdagodás hazánkban

Migráció

Világhatalom

Szabad vélemény

Testrajzok, tetoválás

Másság

Piszkálódás

28. fejezet: Háziállatok

Cicák

Kutyák

Kecske és autó

Lovak

Vágóállatok

Más érdekesség! A hangyákról

Abnormális szórakozások

29. fejezet: Balesetem és a vele kapcsolatos tapasztalataim

1. FEJEZET

EGY GYERMEK OTTHONRA LEL

A harmincas évek elején járunk, még nem kezdődött el a második világháború Magyarországon. Még nem hallható az ágyúk dörgése, még nem bombázzák Budapestet. Igaz, a történet sem nagy Budapesten kezdődik, hanem egy, ma IV. kerületnek nevezett peremkerületben. Ekkor születtem a harmincas évek legelején, nem a fővárosban, hanem azon kívül. A történetem ekkor kezdődik, ami ezután elég nagy időszakot ölel fel. Ezt az időszakot igyekszem mintavételszerűen ismertetni. Az alapos részletezés túl nagy terjedelmet és vele hosszú időt venne igénybe.

Az otthoni sorsom hamarosan menhelyi sorssá változott, miután a szüleim bevittek oda. A kezdeti menhelyi csecsemősorsommal nem érzek szoros kapcsolatot, hiszen akkor még nem ébredtem tudatomra. Szerintem az a sors hasonló egy kiskutya sorsához, amit már kidobtak az alomból, de még nem tudni, mi lesz vele, ha senkinek sem kell. Ebből az ingoványos helyzetből csak egy biztos pont után lehet kikászálódni, ami bekövetkezett, miután a menhelyről kikerültem, és úgymond otthonra leltem.

Máskülönben abban a korban sok emberre vonatkozott még az a megállapítás, hogy nem a fővárosban látott napvilágot, mégis fővárosivá lett. Tehát csak később lettem budapesti születésű, IV. kerületi lakos, mint ahogy sokan mások is, amikor a nagy Budapest létrejött, és Újpestből IV. kerület lett. Tehát nem én költöztem a fővárosba, hanem a lakhelyem lett fővárosi.

Tehát csecsemőként bekerültem a menhelyre, ami úgy négy hónapos korom előtt történhetett. Majd szerencsés módon nevelőszülők vettek magukhoz, akik már egy biztos pontot jelentettek az életemben. Így fejeződtek be a hányattatásaim. Szinte alig hihető a születési évszámom, annyira távoli. Talán ezért sem foglalkozom vele tudatosan, mint ahogy a fizikai állapotommal sem. Meg aztán túl bonyolultnak tűnik. Tudom, hogy minden életkornak megvannak a maga betegségei, és ez rám is vonatkozik. Csakhogy ez nem a panaszkodás helye, most ezzel nem foglalkozom. Minden addig működik, míg meg nem cáfolja a test fizikája és biológiája. Ami késik, az nem múlik. Murphy törvénye szerint, ami megtörténhet, az meg is történik. Ezek után következzen a könyv, amelyben leírtak nagy részben a valóságból, kisebb részben fikciókból állnak.

Mint látni fogjuk, az életem során sok volt a kritikus helyzet, amelyekből sikeresen kilábaltam, mondhatni, amelyeket megéltem, túléltem. Valószínűleg ez motiválhatta a családorvost, amiért egy alkalommal örök túlélőnek nevezett, ismerve nagyjából az élettörténetemet.

A menhelyen töltött néhány hónapomról semmilyen információ sem áll a rendelkezésemre. Így csak néhány szót a gyermekmenhelyről mint intézményről. Alapjában véve megfelelt a mai állami gondozottak intézményének azzal a különbséggel, hogy az utóbbi egy emberibb, a gyereket is emberszámba vevő intézmény. Az előbbiekből már következtetni lehet arra, hogy a menhely nem gyerekmentés– és nevelésközpontú volt. Inkább a talált tárgyak osztályához hasonlítanám, azon belül is inkább az értéktelen tárgyak osztályához. Ugyanis az ide bekerült gyerekeket nem tekintették teljes értékű magyar állampolgárnak. Miután ezek a gyerekek azért kerültek ide, mert valamilyen okból kifolyólag a szüleik vagy nem tudták, vagy nem is akarták megtartani őket. Továbbá lelencek, azaz apátlan–anyátlan talált csecsemőknek lehet tekinteni őket. Ez annyira köztudott volt, hogy a szegénységben élő szülők a rossznak vélt gyereküket azzal fenyegették, hogy lelencházba küldik őket. Én még jót nem, csak rosszat hallottam vagy olvastam erről az intézményről, amiből nekem is kijutott.

A lelencházba kerülésem egyik okát a szüleim torzsalkodásának egyfajta végeredményeként lehetett elkönyvelni. Erről a végeredményről az a véleményem, hogy nem nélkülözi a lelketlenség fogalmát.

Sajnos a köztudatban a menhelyi gyerek mindig potenciális bűnözőt jelentett az akkori társadalomban. Őket a társadalom selejtjének tekintették. A menhelyi dolgozók, gondozók általában igencsak rossz előítélettel voltak a rájuk bízott gyerekekkel szemben. Ezt a csecsemők nem tudták, de vélhetően érezték. A nagyobb gyerekek pedig nagyon is érezték ezt az ellenszenvet, ezért a viselkedésük nem hasonlított a normál körülményeknek megfelelő viselkedésmódra, ami csak olaj volt a tűzre. Feltehetően ezt viselkedést a lelketlen bánásmód váltotta ki. További sorsukat az határozta meg, hogy kikerültek–e nevelőszülőkhöz, és ha igen, azok milyen emberek voltak.

A nevelőszülők, akik meglehetősen szegény emberek voltak, általában nem érzelmi okokból kérték ki a gyerekeket az intézetből, hanem az értük járó tartási pénzért. Ezek az emberek nagyon szerény jövedelemmel és rossz körülményekkel rendelkeztek, így aztán érthető a kultúrát nélkülöző nevelési hiányosságok okozta viselkedés a gyerekeknél.

Miért kerül menhelyre egy gyerek, és ki viszi be őt? A miért egyik lehetséges oka, mint említettem, a megromlott házasságból fakadó veszekedések voltak. A megromlott házasság oka pedig lehet érzelmi, de lehet anyagi is. Hogy a szóban forgó gyereket, vagyis engem ki vitt be, ez később sem tisztázódott. Ez egy érdekes kérdés, mert később senki sem akarja vállalni ezt a szerepet. De állítólag az apa volt. Azért ez nem biztos. Vagyis hogy ki vitt oda, és mi volt a közvetlen motivációja ennek a cselekedetnek, sosem derült ki. Esetünkben nem volt nehéz megválni a szülőknek ettől az ótvartól leszakadó fülű, szamárköhögéses beteg csecsemőtől. Az a szomorú, hogy a beadást követően nem is nagyon törődtek a vér szerinti szülők a gyerek további sorsával, így az esetleges lelkiismereti probléma le volt tudva.

Nos, tehát a szóban forgó csecsemő, Isten tudja, hányadik próbálkozásra kikerült a menhelyről egy gyárban dolgozó már nem fiatal, egyszerű életű házaspárhoz. Azért említek próbálkozást, mert a korábbi többszöri kísérlet nem járt eredménnyel. Ugyanis midőn megláttak, senki sem akart befogadni. Mit láttak? Azt, hogy valami nagy baj lehet az egészségemmel, amit látványos módon jelzett az ótvartól elborított fejem. Azt csak a szerencsémnek köszönhetem, hogy miután a kikérő házaspár egy szombati nap nem volt otthon, mert a piacra mentek, a gondozónő a szomszédnál hagyott, ezért nem kerültem azonnal vissza a menhelyre. Ezt nevezem én a célba érés időpontjának, ámbár akkor ez a célba érés, mint látjuk, elég bizonytalannak tűnt. Szombati nap lévén képletesen szólva a gondozónő lehúzta maga mögött a redőnyt, meghagyva, hogy hétfőig nincs mód a reklamálásra. Ez egy jó fogásnak tűnik a menhely részéről, mert addig sem kell senkinek a csecsemő kihelyezésével foglalkozni. Idetartozik, hogy a kikérő szülők nem csecsemőt, hanem egy négy–öt éves leány gyereket kértek. Sajnos a menhely engem, a négy hónapos picit küldött ki a kikérő szülőknek. Hogy a menhely részéről ez mennyire volt próbálkozás, vagy tudatos, nem tudni, de bejött, mert nem kerültem vissza hozzájuk.

A befogadó idősebb házaspár abszolút iskolázatlan volt, így mindent elhittek. Nekik volt már két felnőtt, a korábbi házasságukból hozott gyerekük, akik már a saját lábukon álltak, és nem laktak otthon. Akkoriban én minden lehetséges gyerekbetegséggel „meg voltam áldva”, és még nem volt szokás, és nem is nagyon volt rá lehetőség, hogy a szülők orvost vegyenek igénybe. Így tehát maradt a nevelőszülők tapasztalati tudása alapján történő betegellátásnak nevezhető tevékenység. Az ilyen helyzetet érdemes egy kicsit jobban szemügyre venni.

Később a szomszédok elmondása alapján kiderült, hogy bizony voltak meredek helyzetek, amikor úgy látszott, nagy a baj az egészségi állapotomat illetően, nem biztos, hogy megérem a következő életévemet. Ekkor kerültek elő a népi orvoslási módszerek, gyógymódok, például váltakozó hideg és meleg vizes módszerek alkalmazása és más közismert természetes orvosságok, közéjük tartozott a kamillavirág és egyéb, a természetben található gyógyhatású szerek alkalmazása. A gyógymódokat illetően az akkori szoros szomszédi viszony sokat jelentett, mert mindenkinek voltak figyelemre méltó ötletei a tapasztalataik nyomán, amelyek határozottan segítségére voltak a nevelőszülőknek. Olyan, hogy bölcsőde, szóba sem került, pedig feltehetően jól jött volna a bölcsődei gondoskodás, a bölcsődei légkör beszívódása a csecsemő agyába. Ennek az életkornak is voltak olyan nem mindennapi eseményei, amelyek igencsak megviselték az idős házaspárt. Néha pénzkölcsönökre volt szükségük, amiket csak magas kamatra kaphattak. A szegénység hozta magával ezeket a helyzeteket. Az életüket egyetlen lehetséges módon tudták változatosabbá tenni, mégpedig az alkohol segítségével, ami csak rontott az anyagi helyzetükön. Ma elképzelhetetlen az anyagi kilátástalanságnak olyan fokú szintje, ami abban az időben gyakori volt. Mire gondolok? Például, hogy semmiféle segélyezés nem létezett, vagy legalábbis nem tudtak róla az ilyen körülményekben élő emberek. Lehetett koplalni, vagy egy esetleges kilakoltatás miatt ponyva alatt tengetni az életet, akár gyerekestül. Azért szerencsére ezek a nevelőszülők nem tartoztak ebbe a körbe. Később két családra is emlékszem, akik a kilakoltatásuk következtében ponyva alatt éltek a szomszédban. Akkoriban nem voltak átmeneti szállások, nem voltak segítő szándékú egyesületek.

A mi történetünk szereplői, ha nem is álltak nagyon messze tőle, de elkerülték ezt az állapotot, mert volt munkájuk, nem úgy, mint sok más család esetében.

2. FEJEZET

A GYEREK AZONNALI SZÜKSÉGLETEI

Ilyen azonnali szükséglet például a fekhely, vagyis ebben az esetben a bölcső. Ennek megoldását a nagy méretű, fából készült teknő jelentette, amely egyben a járóka szerepét is betöltötte. Ma már nem probléma a gyerek korának megfelelő játékok beszerzése, ám akkoriban ez sem volt egyszerű. Ugyanígy a megfelelő gyerekkocsi csak a jómódú családoknál létezett, csak nekik volt rá pénzük. Ezért sokfelé lehetett látni összeeszkábált, valamiből kialakított, nyikorgó, gyerekkocsinak nevezett valamit. Ez szinte hihetetlennek hangzik a mai viszonyokat figyelembe véve, ugye? Manapság nem a gyerekkocsiban lévő baba az elsődleges, hanem maga a kocsi, és csak ezután jön a benne fekvő csecsemő. Tehát a sorrend a trendi. Ez persze csakis a szülőknek fontos, a gyerek ebből mit sem érez. Az ma már elképzelhetetlen, hogy a gyerekjátékokat általában a használt, de kimosott rongyokból, harisnyákból kialakított bábuk vagy labdák alkossák. Pedig például sokáig a rongyokkal kitömött harisnya jelentette a focilabdát a nagyobb gyerekeknek. A pici gyerek meg úgysem tudta, hogy mivel játszik, így ez nem okozott gondot. A mai szülő annál inkább tudja ezt, és büszke rá, hogy bezzeg az ő csecsemője micsoda drága játékokat birtokol, már okostelefonja is van! Egyébként nyilván azért tartja jó dolognak az okostelefon játékká való előléptetését némely szülő, mert a csillogó–villogó, hangot kiadó valami leköti a baba figyelmét, addig sem kell foglalkozni vele. (Zárójelben jegyzem meg, hogy ez elég baj, mert ez azt sugallja a gyereknek, hogy minden játéknak tekinthető.)

Egészen kicsi gyermekként

Azért érdemes mindezeket leírni, mert elgondolni is nehéz a mai korban, hogy lehetett rongyokból készült játékokat a gyerek kezébe adni. Mekkora katasztrófát jelentene ma a babakocsi vagy a modern játékok hiánya! (Sajnos idesorolható a gyerekorvos hiánya is, ami akkor szintén általános volt.) Azonban, esküszöm, nem sok különbséget látok a mai gyerekek és az akkori gyerekek között, pedig akkor nem tartozott a játékok közé az okostelefon, mert még az ilyen eszköz fogalmát sem ismerték. Alapjában és egész egyszerűen akkor is, meg most is a két füle közé szorult minden gyereknek a feje. Csak hát a mai kisgyerekes családok mind azt gondolják, hogy az ő gyerekük egészen más, mint a többi gyerek, így aztán többet is érdemel. Ez jól is van így. Normális esetben a gyerek az, ami szebbé teheti egy család életét. Általában a jövőt jelenti a gyerek. A szülők nagy hányada azt gondolja azt, hogy az ő gyerekük kezében lesz a politikai hatalom. A gazdasági életben pedig ő lesz a pénzes ember. Ezért mindent megadnak a picinek. Az ilyen kisdednek még a gügyögése is más, mint a többi csöppségnek, persze a szülei szerint. Ebben is különböznek az elképzelések, mert valaha a szegény emberek nagy álma maximum az volt, hogy papnak lássák a gyereküket. Minekutána a szegény emberek gyerekei nem tartoztak a konzervatív ősi nemesi dinasztiák tagjai közé, ez sem volt mindig reális álom. A származás igencsak kulcsszerepet játszott abban, hogy hol és kik tanítják őket.

Manapság nem lehet nem észrevenni, hogy sajnos bizonyos jól menő rétegnek csak divatcikket jelent a pici gyerek, hiszen az élet annyi területén lehet vele villogni. Ilyen például a kisbaba drága holmikba való öltöztetése vagy a korának megfelelő eszközökkel való elhalmozása. Mint említettem, később a gyerek fejlődésével arányosan a házilag előállítható játékok voltak elérhetőek és általánosak a szegényebb családok körében. Ilyenek voltak a fából készült elüthető „pilinszkák” vagy a kézzel hajtható fa–, esetleg vaskarika. Szerintem ezek az egyszerű játékok alapozták meg egy gyerek kézügyességét és kitartását. Ennek nyomán aztán a gyerekek egy része saját kezűleg is megpróbált játékot fabrikálni fából vagy valamilyen egyéb elérhető anyagból. Ez fontos mozzanat volt, mert így fejlődött a gyerek kézügyessége és önbecsülése. A digitális világ korát éljük, de azért ahhoz, hogy egy gyerek talpraesett legyen, nem árt a saját tapasztalásán alapuló tudás birtoklása. Még akkor sem, ha a szülők álma, hogy a gyerekük intellektuel életpályán találja meg a boldogulását.

3. FEJEZET

NEM FIATAL, DE KEZDŐ SZÜLŐK

Minden csecsemőnek kezdők a szülei, még akkor is, ha nem ott született a gyerek, hanem valahogy odakerült. Ez a tipikus eset történt itt is. Igaz, már rendelkeztek valamilyen tapasztalattal a kezdő nevelőszülők, hiszen már neveltek fel gyerekeket. Azonban mégiscsak egy idegen teremtményt kaptak, bár talán nem ilyenre számítottak. Természetesen volt a múltból némi tapasztalatuk, nem kellett másoktól ellesni a módit, illetve könyvekből tájékozódni, ami nem is ment volna nekik, mivel írástudatlanok voltak. Sajnos a nevelőszülőknek már nem éltek a szüleik, ezért a „nagyszülő” kategória kimaradt. Nem volt kire felnézni, illetve nem volt minta, nem volt tapasztalat. Nem volt kire hallgatni a családban, tehát maradtak a szomszédok.

Úgy általában a mai kezdő, kisgyerekes szülőknek mindenképpen nagy segítséget jelentenek a nagyszülőknek nevezett emberek, akiktől kaphatnak példát, akár jót, akár rosszat. (A rossz példa is példa, ennél már csak az a rosszabb, ha egyáltalán nincs példa.) Tehát sokat jelenthet a szülőtől, nagyszülőtől kapott tanácsok figyelembevétele. Ezek a tanácsok általában jó tanácsok, és szívből jönnek. Nehezen lehet elképzelni, hogy a szülő rosszat akar, ha a gyerekéről vagy unokájáról van szó. Tehát a nagyszülő sokat segíthet a tájékozódásban, azonban sajnos sok esetben az ifjú szülők java része nem fogadja el ezeket a tanácsokat, azt gondolja, hogy ma már más járja, és az ő szülei ne papoljanak az unokát illetően. Mert ez az élet már más, és ezt a nagyszülők már nem érthetik a korukra való tekintettel. Szerencsére szép számmal vannak kivételek. Hallottam olyan „kulturált” megjegyzést, ami a következőképp hangzott: „Nehogy már ezek a faragatlan nagyszülők mondják meg, hogyan kell házasságban élni és gyereket nevelni!” Ez egy mai, liberális nevelésű, modern életet élő nagyképű unoka véleménye. Ebben nagy szerepe van a digitalizálással telítődött világnak, amit ez az idős korosztály már nehezen ért meg, ők más életfelfogást képviselnek. Hiszen azt sem tudják, mit jelent a digitalizálás. Ebben nagy szerepe van az úgynevezett zagyva liberális nevelésnek. Liberális felfogás eddig is volt, de az talán a klasszikus oldalt képviselte. Most viszont minden érthetetlen dologra rámondják, hogy ezt bizony liberálisnak kell felfogni. Én úgy könyvelem el ezt a korszakot, hogy sokat ártott és árt a társadalomnak eme újszerű nevelési módszer kritika nélküli alkalmazása. Az egyszerű józan ésszel való felfogás ezt szabadelvű nevelésnek nevezi, amit a média ujjongással fogad. Valószínűleg azért, mert ezzel sok mindent meg lehet magyarázni. Szerintem inkább félremagyarázni. Innen már csak egy lépés, hogy a gyerek határozza meg, hogy fiú, vagy leány akar lenni. Sajnos létezik olyan tízéves gyerek, aki komolyan követeli ezt a nemi átalakító műveletet. A médiában olvastam erről. (Vagy humorosra véve, netán kutya is szóba jöhet az átalakítást illetően.) Elnézést a komolytalanságért, de ha létezik kétfarkú kutya, mert hát ilyen elnevezésű párt létezik, akkor ez is a vicc kategóriába tartozhat. Ami azt illeti, én kétlem, hogy tízéves gyereknél ezt komolyan kell felfogni. Hacsak nem valami csoda széles látókörrel és tudással rendelkező tízéves gyerekről van szó. Ma már ez is belefér az ilyen jellegű degeneráltság felkarolásának örvendező újságíró firkálmányába. Ez ám a mai liberális életfelfogás egyik eredménye! De már kezd látszani, hogy az így felnőtt nemzedék nemhogy jobb, ám annál károsabb életfelfogást kapott ezzel a liberális nevelési módszerrel. Tehát okolom az egész társadalmat az elkorcsosult nézetek elfogadását illetően. Lásd a klasszikus írók munkáinak zavaros félreértelmezését. Itt van például a genderelmélet elfogadása. Ez csakis egy zavaros elmével rendelkező ember szüleménye lehet. Az elmélet gyakorlatba való átültetésének lehetősége az orvostudomány fejlettségének köszönhető. Sajnos az orvostársadalom nem tud, vagy nem is akar a gyakorlatba történő átültetés ellen fellépni. Nem is értem, miért nem hallatják szavukat, valamint a véleményüket a témában. Már csak az hiányzik, hogy a fogantatás előtt meghatározható legyen a leendő magzat nemiségére vonatkozó naiv útmutatás ismertetése! Amúgy az ilyen jellegű agyszüleményekre jellemző, hogy akik ezt az életfelfogást tartják követendőnek, és valami okból kifolyólag nem akarják elfogadni az eredetileg normális életfelfogást, azok érintettek benne, azaz náluk is meg lehet találni az elmebaj csíráit, vagyis ők sem épeszűek, van valami az életükben, ami ilyen gondolkodásra készteti őket. Tapasztalataim szerint előbb–utóbb kiderül róluk, hogy az életük nem a hagyományos nemiségtudattal van megáldva. Különböző magyarázatokkal most is megpróbálják tisztára mosni ezeket a felfogásokat, mondván, hogy idő kell a megértésükhöz, elfogadásukhoz. Ugye, minden ezzel foglalkozó médiumnak arról szól az idevonatkozó magyarázata, hogy mekkora látható, szinte kézzel fogható eredménye van ennek a világnak. Humorosan szólva, ezek az egyének összetévesztik a fejlődést a fejlövéssel. Bocsánat. Emlékszem arra az időre, amikor ujjongva hoztak le olyan cikket, ami szerint a műszaki életben már nincs szükség emberekre, mert a számítógépek képesek arra, hogy emberi beavatkozás nélkül önmagukat megtervezzék, megújítsák. Az ilyen jellegű megállapítások a mese kategóriába tartoznak. Sajnos az emberek egy része még most is hisz a mesékben. Csakhogy ezek a mesék kártékonyak, és az emberi kapcsolatok veszteségével járnak már most is. De mi lesz még később? Bocsánat az eredeti témától való eltérésért.

4. FEJEZET

GYEREKSORSOM ALAKULÁSA

Az idősebb korosztály tagjait nem szabad lebecsülni, ugyanakkor zárva marad ennek a korosztálynak a számára az alapvetően új tudást igénylő ismeretek elsajátítása, mert nincs módjuk a digitális alapokon működő élet alaposabb megismerésére. Sok ember hivatkozik a „józan paraszti” észre. Jobban belegondolva, sok esetben igazuk van. Talán némi változást lehetne elérni, ha hivatalosan és intézményesen felkarolnák a digitális alapismeretek oktatását az idősebb korosztálynak. Azonban sajnos erre nem utal semmiféle akarat sem az oktatást illetően, sem az idősebb korosztályt illetően. Pedig ennek felismerése és megvalósítása nemcsak pillanatnyi megoldást jelentene, hanem egy ma még folyamatos gondot okozó problémát venne le a társadalom válláról. Gondolok itt arra, hogy a mai fiatalokból lesznek az öregek, akik anno öreg korukra a ma megszerzett tudással felvértezve viselhetik az időskort. Csakhogy ne feledkezzünk meg arról, hogy a digitális elektronika és az ezt követő technika fejlődése sem áll meg, szükség van az új fogalmak az új elnevezések megismerésére, vélhető, hogy jönnek még merőben új tudnivalók, amik eddig nem voltak, vagy csak nagyon távolinak tűntek. Tehát nekik sem lesz elég a korábban, illetve fiatalkorukban szerzett tudás. Hihetetlen gyorsasággal fejlődik a mai tudástár, szinte csak erőltetve lehet lépést tartani vele. Egyre inkább úgy tűnik, hogy ha ez így megy tovább, el kell felejteni a babérokon pihenő, boldog öregkor fogalmát. Mi ebben az ijesztően szomorú? Hát az, hogy aki ma fiatalnak számít, az a későbbi években szintén az idősebb korosztály egyik tagját jelenti, ha egyáltalán megéri az öregkort. Manapság sajnos olyan nézeteket lehet hallani, hogy nincs szükség az öregekre, csak pusztuljanak, legalább nincsenek a társadalom terhére. Akik ezt hangoztatják, vajon később hogy vélekednek majd?

Visszatérve az eredeti témámhoz, nekem nem sok szerencsém volt a nevelésemmel foglalkozó szülőket illetően, ha a tudatos, kulturált nevelésre gondolunk. Viszont ha az alapellátást és az elvárható jó bánásmódot vesszük alapul, akkor mégiscsak szerencsém volt. Ugyanis ami ebben a korban alapvetőnek nevezhető, az a szeretet, és azt megkaptam a nevelőszüleimtől. Ez nagy szerencse, mert akár a mai napig találkozhatunk a szeretet hiányával, akár az igazi szülők részéről is. Most sokszor előkerülhet a „ha” kötőszó. Talán ha nem kerülök a menhelyre, akkor másképpen alakult volna az eddigi, tudásalapon nyugvó sorsom. Nem nagyon részletezem ennek a sorsnak az alakulását, de nincs is értelme kutakodni a részletekről. Itt is, mint mindenben, megtalálható a sok rossz mellett az értéket jelentő jó. Azonban azt el lehet képzelni, hogy még csak meg sem közelítettem azt az alapvető normát, ami egy csecsemőnek kijár. Mégiscsak hiányzott nekem a pici csecsemőként az édesanyám hangja, testének melege, gügyögése, cirógatása. A menhelyen nem volt előírva a csecsemővel való foglalkozás, én is csak egy darab csecsemőtest voltam a többi között. Meg aztán ezeknek a gondozónőknek nem kötelességük szeretni a gyerekeket, ezt csak azok tették, akik hivatásuknak tekintik a munkájukat. Azonban java részük csak egy lehetséges pénzkeresési lehetőségnek tekinti a foglalkozását.

Mondhatni, mégis csak szerencsésen alakult a sorsom: ami a fentebb említett hiányokat illeti, azok nagyjából megszűntek, miután kikerültem a nevelőszüleimhez, akik, mint említettem, szeretettel fordultak fordultak felém. Valószínűleg érezhettem a csodálatot és szeretetet, ami egy ilyen apró testnek mégiscsak kijár. De rátérek a mindennapi problémákra. A szoptatás és az anyatej szóba sem jöhetett. Ezt megoldották azzal, hogy beszereztek egy fejős kecskét, ami sok ilyen esetben előfordult, így kecsketej pótolta az anyatejet. Manapság a kecsketej jótékony hatásáról sokat lehet olvasni. Babaágy? Az mi, és hogyan lehet megszerezni? Pénzbe kerül! Normális esetben a csecsemő fogadására való felkészülésnek a kiságy megvétele is a része. Itt viszont felkészülésről nem igazán lehetett beszélni. Ide berobbantam, mint egy bomba! Tehát olyan alkalmatosság kellett, amiből nem tud kiesni a csecsemő. Erre a célra nagyonszerűen megfelelt a fa mosóteknő, ahogy korábban már említettem. Ez volt ám a kényelmes ágy, nagy mérete miatt nem kellett az úgynevezett rugdalódzás problémájával foglalkozni. Pelenkának pedig megfelelt például az akkor beszerezhető, kimosható valamilyen textil. Az akkori életviszonyokat taglalva nem is volt rossz életem mint pici gyerek. Ebből én nem sokat éreztem. Persze nem voltak vitaminok, nem volt primőr gyümölcs, vagyis semmi olyan, ami ma már alapvető. Viszont nem volt hiány szeretetből. Ugyanis engem megszerettek a nevelőszüleim, mindent megadtak nekem, ami csak lehetséges volt azokban az időkben. Ez pedig annyit jelent, hogy adták önmagukat, de azon kívül semmit, mert másuk nem volt. Gondolok itt az anyagiakra. A sorsomról más vonatkozásban nem sok derült ki. Azonban a szomszédok későbbi elmondása alapján vissza tudtam következtetni az ebben az időszakban történtekre. A mai pici gyerekek követelődzők, és meg is kapják valamilyen formában, amit akarnak. Az én gyerekkoromban nem volt szokás a követelődzés, mégsem dőlt össze a világ.

Később nevelőszüleimnek sikerült elintézni, hogy óvodába kerüljek. Ez az óvodai korszak körülbelül három évig tartott, amire ha villanásokban is, de valamennyire emlékszem. Szeretettem óvodába járni. A nevelő szüleim kezdettől fogva hangoztatták, hogy ők csak pótszüleim, és vannak testvéreim az igazi szüleimnél. Ezt akkor nem nagyon értettem. Kellett, hogy ezt mondják, hiszen a ruházatomból jól látszott, hogy más vagyok, mint a többi gyerek. Vagyis ez keskeny csíkos, szürke színű menhelyi ruhát jelentett. Akárcsak a felnőtt bűnöző rétegre jellemző rabruha. Nem volt előnyös, hiszen rögtön árulkodott a viselőjének eredetéről. Sajnos a felnőttek is tudták ezt, és eléggé el nem ítélhető módon előítélettel voltak az ilyen ruhát viselő gyerekkel szemben. (A sztereotípia egyik káros hatása.) Ez az előítélet lehetett volna pozitív is, de sajnos éppen hogy negatív volt.

Ekkortájt történt, hogy Balatonzamárdiba vitték a menhelyi gyerekeket nyaralni. Erre később úgy emlékeztem, hogy ez egy kegyetlen tábor volt. Nekem nem volt különösebb bajom a táborral, ellenben más gyerekekkel úgy bántak, mint egy állattal. Ez azért hagyott nyomot bennem, mert engem otthon a nevelőszülők szeretete vett körül. Talán ennek tudható be, hogy a későbbi években tudtam kötődni, megtanultam tűrni, és az ezzel járó türelmet is a magaménak mondhattam.

Addig is tartottam a menhely szótól, de a nyaralás után rettegtem tőle. Azért azt meg kell hagyni, hogy a társaim sem voltak kiváló játszópajtások, sok gyerekverekedésnek voltam a szemtanúja, néha szenvedő alanya. Én sohasem kezdeményeztem verekedést, inkább szégyenszemre elfutottam. Humorosra véve, sokszor mondtam még később is, hogy amióta feltalálták a futást, azóta nem kell tartanom a verekedő gyerekektől. Nem szerettem a durva pajtásokat, de más barátaim nem nagyon voltak, ezek vettek körül. Elég magamnak való voltam, mindig feltaláltam magam, megtaláltam azt a játékot, tevékenységet, amitől viszonylag boldognak éreztem magam, és pillanatnyilag kielégített. Ebben az időben nagy ritkán megjelent látogatóban a nevelőszülőknél az édesanyám, akitől valamilyen oknál fogva húzódoztam. Pedig a nevelőszülők elmondták, hogy az édesanyát szeretni kell. Itt megállnék egy szusszanásra. Mit takar a „szeretlek” szó? A szó elszáll, vagyis csak akkor van jelentősége, ha bebizonyítják. Vagyis hogy aki hangoztatja a szeretet szót, az adott esetben tettekre tudja a szeretetét váltani. Sajnos nem éreztem semmiféle lelki kapcsolatot az édesanyámmal, ami odáig fajult, hogy ha megjelent, amint tehettem, uzsgyi, kiszöktem a lakásból, és messziről lestem, hogy mikor megy el, és csak ezután mentem haza. (Lehet, hogy a menhely és az ottani események is okot adtak erre?) Visszatérve, valószínűleg édesanyám határozott, ellentmondást nem tűrő hangneme lehetett ennek az egyik oka. Ugyanis nagyon zokon vette a viszolygást, ezért szigorú arcot öltött. Hangoztatta, hogy ő az anyám, és joga van hozzám. Ezt nagyon rosszul tette, mert még jobban eltávolodtam tőle. Itt most tetten érhető, hogy az anya nem ismerte a pici belső énjét, hiszen nem éltek közvetlen közelben egymással. Az a gyanúm, hogy már csecsemőkorban mélyen belevésődik a tudatunkba némely velünk történt dolog. Ennek alapja, hogy mit lát és hall gyerekként a szóban forgó csecsemő, amiket sajnos az én esetemben nem lehet mindig pozitívnak nevezni. Amúgy én nagyon konoknak és önfejűnek lettem elkönyvelve, akárkikkel is ismerkedtem meg, ez a vélemény alakult ki rólam. Érdekes, hogy arról nincs emlékem, hogy az édesapám valamikor is érdeklődött volna utánam. Más érdekesség, hogy a nevelőszüleim egy kicsit csodagyereknek tekintettek, és úgy is bántak velem. Gondolom, azért, mert nem sok kellett ahhoz, hogy az egyszerű életet élő emberek a tőlük szokatlan életmegnyilvánulást mutató másként viselkedő embert látva ilyet gondoljanak. Nem emlékszem, hogy valaha is bántalmaztak volna fizikailag.

Három évig jártam óvodába. Az biztos, hogy az itteni jó dolgok egy részére emlékszem. Érdekes dolog ez az emlékezés. Ugyanis a jó emlékek mindig olyan természetesnek tűnnek, azonban a rossz emlékek általában mélyebb nyomot hagynak maguk után. Én nem nagyon emlékeztem a háborús előkészületekre, ámbár már bizonyos feszültség uralkodott a levegőben. A felnőttek ingerlékenyebbek voltak a szokásosnál, és ez a gyerekekre is kihatott.

5. FEJEZET

ELEMI ISKOLA

1940–ben beírattak a községi elemi népiskola első osztályába, ahonnan még ebben az évben átkerültem egy másik községi elemi iskola első osztályába, merthogy körzetileg oda tartoztam. Itt végeztem az első, második, harmadik és negyedik osztályt. Ebben az iskolában rengeteg verést szenvedtem el úgy a tanítónők, mint az osztálytársaim részéről. Kezdettől fogva nagyon ellenszenves légkör vett körül. Mindezt az akkori osztályfőnök gerjesztette. Így utólag azt kell mondanom, pocsék pedagógus volt. Nem lehetne büszke magára ez a tanítónő, ha még élne. Ugyanis annyira nem tudta elfogadtatni önmagát, hogy a mai napig példaképem mint a rosszindulat és a gonoszság megtestesítője. Ugyanakkor voltak olyan osztálytársak, akiket meg nem bántott volna még szóban sem. Az ilyen gyerekek szülei kosárszámra hordták a tanítónőnek az ajándékokat, ami rendszerint élelmiszer volt. (Tartott a háború.) Ez a tanítónő más gyerekek és a szüleik számára igyekezett úgy beállítani a személyemet, mint aki káros hatással van a közösségre, és különben is, nem is tudja, mit keres itt ez a gyerek. Persze a nevelőszüleim nem engedhették meg maguknak, hogy ételekkel halmozzák el, így maradt a kölcsönös „szimpátia”.

Ekkor már javában dúlt a második világháború. 1944 áprilisában befejeztem tanulmányaimat ebben az iskolában, de mondhatnám azt is, hogy a kínlódásaimat, és 1944 őszén már egy másik iskolában folytattam, vagyis inkább folytathattam volna az iskolai életemet, de a háborús állapotok miatt hol volt tanítás, hol nem. Az ágyúk szünet nélküli dörgésével, karabélyok ropogásával volt tele a légtér. Mindennaposak voltak a magasban zajló repülőgépcsaták, ezeket mi, gyerekek a szabadban hanyatt fekve néztük. Láttuk a légvédelmi ágyúk töltetének pamacsszerű fekete füsttel járó szétrobbanását a levegőben, láttuk, ahogy az eltalált gépek zuhannak fekete füstöt húzva maguk után. Láttuk a sikeres katapultálást végrehajtó pilótákat ejtőernyővel lebegni. Ezek nem jelentettek megrendítő érzéseket, hiszen mindennapos dolgok voltak. Tulajdonképpen a hangokkal együtt ez egy többdimenziós moziélménynek volt felfogható. Azonban hiába voltak ezek a jelenetek valódi közelségben, mégis olyan távolinak tűntek.

1945 júliusában megkaptam a bizonyítványom az ötödik osztály elvégzéséről. A hatodik és hetedik osztályt is itt jártam ki, ebben a községi népiskolában. Majd a nyolcadik osztályt megint más népiskolában végeztem. Ez 1948–ban volt. Tehát befejeztem az elemi iskola nyolc osztályát. Érdekességként hat ennek az évjáratnak az iskolai története, mert ezek a gyerekek nem általános iskolába jártak, mert akkor még ilyen nem létezett. Tulajdonképpen ezt az időszakot nevezhetjük a népiskolai, általános iskolai korszakváltásnak. Nem mondható szerencsésnek, jobb lett volna, ha az általános iskolában tanulhattam volna, hiszen sokkal korszerűbb volt az ott tanított tananyag, és az ezzel járó módszerek is. Ráadásul senki sem nem nagyon törődött egy kifutó iskolatípus utolsó osztályával.

Az elemi iskolákban tanított tantárgyak anyagának némelyike jól, más része nagyon nehezen ment attól függően, hogy milyen volt a tanító néni vagy tanító bácsi tanítási módszere, egyénisége. A tantárgyakra, vagyis a tananyagra abszolút nem emlékszem, annál inkább azokra, akik tanították. Ezek között volt olyan személy, aki pozitív, és volt, aki negatív példát jelentett. Ez határozta meg a tantárgy valamennyi részének elsajátítási mélységét. Nem is annyira a tananyagot, inkább a tanítást végző személyt „tanultam meg”. Mindenkivel kapcsolatban kialakult bennem egyfajta barátságos vagy ellenséges érzés. Vannak, akikre még ma is jó érzéssel gondolok, és vannak, akikre borzongva, de legalábbis ellenszenves személynek érzem őket. Ezek a megfigyelések a későbbi egész életemet meghatározták a tanulásban, a munkában vagy egyéb kapcsolataimban. Nyomukban előítéletek alakultak ki bennem, és a hozzájuk tartozó viselkedésformák. Maguknak a tananyagoknak jóformán semmi hasznát nem láttam, annál inkább a később tudatosan megtanultaknak.

Iskolás koromban beszereztem egy rúddal húzható kétkerekű kocsit, amivel rendszeres vállaltam fuvarozást. Mi motiválta ezt? Semmiféle lehetőség nem volt a szállítást illetően, márpedig nagy szükség volt rá, különösen a vasútállomások környékén. Iszonyú tömeg utazott vasúton vidékre, még a vasúti kocsik tetején is hasaltak, hiszen más megoldás nem létezett. Akkor még nem voltak villamos vezetékek, így nem kellett tartani a vasúti kocsik tetején utazó embereknek az áramütéstől, vagy hogy lesodorja őket a vezeték. A tömeg az apró értékeit vitte magával induláskor, ami lehetett ruhanemű vagy arany (például aranygyűrű, nyaklánc vagy fülbevaló), visszafelé mindenféle állati és növényi étkezési alapanyagokkal megrakodva jöttek, hiszen a városban nem volt mit enni. Ez cserekereskedelem volt, így próbálták enyhíteni a háború okozta hiányokat. Ezeket a csomagokat kellett elfuvarozni a megadott címre, sokszor igen sok kilométerre. A különmunkám fontos megélhetési lehetőséget biztosított rajtam keresztül az egész családnak. Általában nem pénzzel (akkoriban pengővel) fizettek a munkáért, hanem valamilyen élelmiszerrel. Ekkor nyolcadik osztályba jártam, inkább sovány, de szívós voltam. Kora reggel és késő délután ott voltam a vasútállomáson, vártam az aktuális vonat érkezését és a fuvarmegbízást. Érdemes egy kicsit jobban szemügyre venni az életet ebben az időben. Azt gondolom, ez az elemi iskola mellett végzett munka – mai szóval és nagyképűen ideráncigálva a kifejezést – egyfajta duális képzésnek felelt meg. Vagyis az iskolai képzés és hogy úgy mondjam, nevelés mellett egy szokatlan, élesben történő párhuzamos gyakorlati képzést adott. A gyerekkor dacára komoly felnőttszerű képzést jelentett. Megtanultam a munkáért járó ellenérték felbecsülését, megtanultam az alkudozás menetét, és még néhány nagyon komoly vele járó fortélyt. Tettem ezt úgy, hogy saját fejemből voltam kénytelen segítség nélkül véghez vinni a tanulást és annak letisztult gyakorlati alkalmazását ott, azonnal. Mindezt muszájból, hiszen ez biztosította a napi megélhetést.