A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nina Stibbe: Love, Nina

Penguin Books, London, 2013

Fordította: Dobos Lídia

Könyvterv: Malum stúdió | Szabó Vince

Copyright © Nina Stibbe, 2013

Hungarian translation © Dobos Lídia, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-354-4

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

55 Gloucester Crescent
London NW 1

1982. szeptember

Kedves Vic!

Fantasztikus itt minden, a ház, az utca, maga London. Idehallatszik, ahogy az állatkertben reggel ébrednek az állatok.

Mary-Kay jópofa nő, nem igazán zavarja semmi, kivéve, ha túl sok tej van a hűtőben. Nem állhatja, ha megbőrösödik.

Ugyanolyan gombafrizurája van, mint Samnek és Willnek, de ettől eltekintve ő egész divatos. Sokat káromkodik (b… és p…), Elspethre emlékeztet, csak ő nem alkesz.

Szereti, ha rólad mesélek, és S és W is élvezik; mindenre emlékeznek, amit mondok nekik, gyakran kérdezősködnek rólad.

Tegnap MK megkérdezte: „Szóval Victoria az, aki hegedül?” Komolyan, Vic, a teámat is kiköptem, úgy nevettem. Vic, ezek állandóan röhögnek, de tényleg. Annyira jól érzem magam itt.

Rengetegen járnak ide, egész fura alakok is. Tegnap este valaki kinevette a lófarkamat (nagyon rövid, és kicsit kiáll). Láttam a franciaablakban, ahogy mutogat rám.

Később azt mondtam MK-nak: Láttam, hogy az a nő mutogat a lófarkamra és vigyorog.

MK: Ó, az hülye, ne is törődj vele.

Na, ilyen.

Szeretettel,

Nina

Ui: Ki az a George Melly? Az ő szobájában lakom.

Bevezetés

Húszéves voltam 1982-ben, és elmentem otthonról, Leicestershire-ből, hogy bébiszitter legyek Londonban. Még sosem voltam bébiszitter korábban, de biztos voltam benne, hogy jó lesz.

És az élet valóban jó volt a Gloucester Crescent 55-ben. A család Mary-Kay Wilmersből és két fiából, a tíz és fél éves, kicsit beteges Samből és a kilenc éves Willből állt. Ott volt még Lucas, a macska, aki általában elkóborolt, és Alan Bennett, aki szemben lakott, és gyakran jelent meg vacsoraidőben, meg még pár szomszéd. Néha vendégek jöttek, de volt, aki csak úgy beesett.

Attól eltekintve, hogy hiányzott a nővérem, Victoria, azonnal beilleszkedtem, és jól éreztem magam.

Victoria Leicestershire-ben maradt, közel ahhoz a helyhez, ahol felnőttünk – egy ápolóotthonban lakott és dolgozott. Hiányzott, hogy esténként mindent elmeséljek neki, a leghétköznapibb dolgot is; hogy elmondjam, ki kicsoda és mit mondott, és az vajon mit jelenthet. Nem mintha gyakran kikértem volna a véleményét, sem ő az enyémet, de megszoktuk az esti eszmecseréket.

Ha ott, ahol lakott, lett volna alkalmas telefon, ezek a levelek meg sem születtek volna, mert akkor egyszerűen csak felhívom. De nem volt, így aztán írtam neki, ő meg vissza nekem, és volt abban valami jó, hogy az ember levelet ír és kap, így aztán folytattuk.

Jut eszembe, ha Vic úgy szerette volna Londont, mint én, a leveleim nem lettek volna ilyen részletesek, mert mindent megismert volna, amikor meglátogat. De nem szerette Londont, és az egész idő alatt csak párszor járt nálam. Ráadásul akkor is honvágya volt, és észre sem vette azokat a dolgokat, amiket szerettem volna, ha észrevesz.

Ezeket a leveleket a londoni tartózkodásom első éveiben írtam Victoriának, attól kezdve, hogy megérkeztem a Gloucester Crescentre. Gyakran nincs is rajtuk dátum, vagy hiányosak. Megpróbáltam sorba rakni a leveleket, de nem ment valami könnyen. Elnézést kérek, ha egyik-másik esemény kicsit előbb vagy később történt. És elnézést kérek azokért is, amiket rosszul írtam. Alan Bennett például soha nem játszott a Coronation Streetben, és, ha jól tudom, Jonathan Miller sem volt operaénekes.

Ami a helyesírást, nyelvtant és efféléket illeti, kisebb javításoktól eltekintve úgy hagytam mindent, ahogy az eredeti levelekben volt.

Köszönöm Mary-Kay Wilmersnek, hogy, vonakodva bár, de belement a könyv megjelenésébe. Néhány nevet nyilvánvaló okból megváltoztattam, de a legtöbb maradt, remélem, a szereplők örülnek majd, ha viszontlátják magukat.

Nina Stibbe, 2013

Ki kicsoda?

(Néhány szereplő és akkori foglalkozásuk. Pár nevet megváltoztattam.)

VIC: Victoria Stibbe, a nővérem

MARY-KAY WILMERS (MK): Sam és Will (a fiúk) anyja, a London Review of Books főszerkesztő-helyettese

SAM FREARS: Mary-Kay fia

WILL FREARS: Mary-Kay fia

ELSPETH: Elspeth Allison, az anyám

GEORGE MELLY: jazzénekes, kritikus, író

AB: Alan Bennett, dráma- és forgatókönyvíró, színész

JONATHAN MILLER: színházi és operarendező, színész

TREVOR BROOKING: futballista (West Ham United)

JEZ: Jeremy Stibbe, a bátyám

DR. DILLON: orvos a Great Ormond Street-i kórházban

WILLIE CARSON: zsoké, televíziós műsorvezető

CLAIRE TOMALIN: életrajzíró, újságíró, a New Statesman és a Sunday Times irodalmi szerkesztője

TOM TOMALIN: Claire Tomalin fia, Sam barátja

NUNNEY: Mark Nunney, Tomalinék önkéntes segítője

MICHAEL FRAYN: Claire Tomalin partnere, dráma- és regényíró

JOHN LAHR: amerikai színikritikus, drámaíró

ANTHEA LAHR: író

PIPPA: bébiszitter egy családnál a Primrose Hillen

AMANDA: bébiszitter egy családnál a Gloucester Crescenten

RAS WHITTAKER: Sam iskolatársa

STEPHEN FREARS: Sam és Will apja, filmrendező

BETSY REISZ (SZÜLETETT BLAIR): színésznő

KAREL REISZ: filmrendező, producer

SUSANNAH CLAPP: MK barátnője, a London Review of Booksnál dolgozott

CESIA WILMERS (WILMERS NAGYI): MK anyja

MR MACKIE: Ian Mackie, szemész

RUSSELL HARTY: televíziós műsorvezető

MICHALE NEVE: MK volt barátja, egyetemi tanár

MARY HOPE: MK barátnője

POLLY HOPE: Mary Hope lánya

NM: Sheila Barrow, a nagymamám

EVANSÉK: egy család a Gloucester Crescenten

DELIA SMITH: gasztronómiai író, televíziós műsorvezető

DEBORAH MOGGACH: író, forgatókönyvíró

MAXWELL: a hajdani pónim

HARRIET GARLAND: MK barátnője

RIK MAYALL: színész

ADRIAN EDMONDSON: színész

JOHN WILLIAMS: a Thames Polytechnic tanára

ANNIE ROTHENSTEIN: Stephen Frears második felesége, festőművésznő

MR. JOHNSON: a volt főnököm

STELLA HEATH: a Thames Polytechnic hallgatója

PETER WIDDOWSON: a Thames Polytechnic tanára

BRIAN HOOPER: brit rúdugró olimpikon

VICKI JOYCE: a Thames Polytechnic tanára

PETER M: a Thames Polytechnic tanára

PETER H (PH): Peter Humm, a témavezetőm, a Thames Polytechnic tanára

PB: Peter Brooker, a Thames Polytechnic tanára

LES DAWSON: komikus

MOLLY O: Victoria lova

TOM STIBBE: az öcsém

GORDON BANKS: válogatott angol kapus (volt Leicester City-játékos)

I.

Beköltözöm

1982–1984

Kedves Vic!

Remek dolog bébiszitternek lenni. Nem is olyan, mintha állásban lennék, inkább, mintha valaki másnak az életét élném. Ma reggeli előtt Samnek kellett kiszedni az edényeket a mosogatógépből, Will dolga pedig a macska megetetése volt.

Sam: Utálom kiüríteni a mosogatógépet.

MK: Mindnyájan így vagyunk ezzel, ezért váltjuk egymást.

Will: Utálom a macskát.

MK: Mind utáljuk, ezért váltjuk egymást.

Sam: Will, amúgy a macska is utál téged.

Will: Ne beszélj faszságokat, Sam.

Sam: Ne mondd azt, hogy faszság az új bébiszitter előtt. (Leejti az evőeszközöket a földre, és azt üvölti: „Trevor Brooking”.)

Will: Ne mondd azt, hogy Trevor Brooking az új bébiszitter előtt.

Sam zabkását evett (én főztem). Teát ivott, cukor nélkül. Bevette a gyógyszerét.

Will grillezett paradicsomot kért fokhagymával (ő maga csinálta, csak a grillt nem ő gyújtotta be), és teát, három cukorral.

MK hippikenyeret evett (teljes kiőrlésűt), pirítva. Earl Grey teát egynyolcad kanál cukorral.

Lucasnak Go Cat járt (csirkeízű), vízzel.

Nagyon közel lakunk az állatkerthez, de nem járnak oda. És a Madame Tussauds is errefelé van, de oda sem mennek soha. Nem csinálnak olyasmit, amit az ember gondolna. Nyilván ezeket a dolgokat csak azok csinálják, akik nem Londonban élnek. Az igazi londoniak titkos helyekre járnak, amiket a turisták nem ismernek, mint például Hampstead Heathbe. Hozzánk (a Monopoly szerint) az Oxford Street esik a legközelebb (zöld) vagy a Euston Road (kék). A fura az, hogy minden nagyon közel van. Gyalog is el lehet jutni szinte mindenhová. A metróval azért tűnnek a helyek messzibbnek, mert meg kell kerülni a házakat, nem egyszerűen A-ból B-be menni.

Remélem, veled minden rendben van.

Szeretettel,

Nina

Ui: Jez az utca végében lakik a kollégiumban, és az egyetem (UCL) nagyon közel van MK Gower Street-i irodájához, ami meg az Oxford Streethez van közel.

Kedves Vic!

Elkísértem Samet a soron következő felülvizsgálatra dr. Dillonhoz, a Great Ormond Street-i kórházba. Sam a Willie Carson nevet adta meg a recepción.

„Foglaljon helyet, Mr. Carson”, mondta a recepciós.

Már épp kezdtem aggódni, hogy nem kerül ránk a sor, mert Sam rossz nevet adott meg, amikor dr. Dillon kidugta a fejét, és behívta Willie Carsont.

Dr. Dillon: Hogy vagy, Sam?

Sam: Nem panaszkodhatom. És maga?

Dr. Dillon: Jól vagyok, köszönöm.

Sam: Akkor okés.

Kifelé jövet a rendelőből:

Sam: Amúgy már nem használom a Willie Carson nevet.

Dr. Dillon: Ó, pedig nekem tetszik.

Sam: Akkor maga nyilván nem nézi a Question of Sportot.

Sam örül, hogy megtudta dr. Dillon keresztnevét (Michael). Alig várja, hogy visszamenjünk a Great Ormond Streetre. Azt tervezi, hogy majd így köszönti: „Hogy van, Mike?”

Sam: Azt fogom neki mondani, hogy: „Hogy van, Mike?”

MK: Ez jó tervnek tűnik.

(Sam kuncog.)

Én: Három hónap múlva megyünk csak, addigra elfelejted.

MK: Nem fogja.

Kórház után a Boswell Streeten ebédeltünk. Sam spagettit nápolyi módra, MK tésztát vajjal és fokhagymával. MK-t zavarta, hogy a szalvéta túl kicsi. Sam véletlenül megette az övének a felét. Passzolt a pizzájához (piros).

Ma este vacsoránál:

Sam: Szeretem a szabálytalan arcú embereket.

Will: Mi van? Szereted Picassót?

Sam: Vele még nem találkoztam.

Willnek erről eszébe jutott az egyik tanára, Miss X, akit a többiek Bandzsa Nagyfőnöknek neveznek.

Will: Minden barátom azt mondja, hogy kancsal, de én nem vettem észre a szemét.

AB: Akkor te biztos szájfigyelő vagy. Az emberek vagy szemfigyelők, vagy szájfigyelők.

Will: Én szemfigyelő vagyok.

AB: Az nem lehet, mert akkor észrevetted volna ennek a nőnek a szemét.

Will: Szemfigyelő vagyok, kivéve, ha a tanárokról van szó. Azoknak az ember sose néz a szemébe.

Sam: Én szemfigyelő vagyok.

MK: Én cipőfigyelő.

Szeretettel,

Nina

Ui: Azt hiszem, én szájfigyelő vagyok.

Kedves Vic!

Mary-Kay sovány (nem túl sovány), ezért mindig fázik egy kicsit, és muszáj kardigánt meg zoknit viselnie. A karja és a lába vékony, szóval vigyáznia kell a cipői fazonjával, nehogy tramplinak nézzen ki. Mindennek megvan a következménye.

Általában a konyhában vagyunk. Nagy helyiség, az egyik felében asztal, a másikban televízió és kanapé. Mary-Kay és Will a kanapé támláján szeretnek ülni, úgy, hogy a lábuk az ülőrészen van. Mi, Sammel a rendes helyen szoktunk ülni. A Coronation Streetet nézzük, meg a Young Onest, a Question of Sportot, és a University Challenge című kvízt, illetve sportközvetítéseket, snookert, focit.

A falakon mindenütt régi tányérok (a legtöbb kék és fehér) és képek. Az egyik biciklistát ábrázol, egy másik egy embert, aki a farkánál fogva tart egy halat, aztán van ott egy metszet Mary-Kay egyik nagybátyáról, aki karmester volt Amerikában. Meg egy régimódi kép egy nőről rémes cipőben, a fogai szabályos kis négyzetek. Nekem nagyon tetszik egy fekete hajó a kék tengeren.

Egy hatalmas kredenc is van mindenféle csecsebecsével meg műanyag gyümölcsökkel, kis ember- meg állatfigurákkal, apró csészékkel és minden csészében egy kis valami.

A legtöbb tányér és bögre, amit használunk, régi. Van, amelyik kicsorbult, van köztük szép és rémes is. A kedvenc tányérom fehér, sötétkék szegéllyel. Ha Mary-Kaynek jut az a tányér, azt kérdezi: „Hol vettem vajon ezt az ocsmány tányért?”

A kések és villák hatalmasak, van, amelyiknek fehér a nyele (azokat nem szabad a mosogatógépbe rakni).

Vacsorakor általában így ülünk az asztalnál: Will 11 óra, Sam 12, MK 1, AB 9 és én 3 (téglalap alakú számlapon). AB néha megpróbál Will helyére ülni, mert szeret a középpontban lenni. Reggelinél mindenki oda ül, ahova akar… csak Sam ül a helyén.

Mary-Kaynek és Samnek van kedvenc széke. Samé egy nagy, szögletes darab, hatalmas ívelt karfával, a Mary-Kay székének meg alul van egy keresztléce, amire a lábát ráteheti. Nagyon jól pihenteti a lábat, ha egyszer kipróbáltad, nem akarnál máshol ülni. Jól megtervezett szék, az biztos.

Van még két magas állólámpa, MK utálja, ha nincsenek felkapcsolva. Ha lejön, az első dolga, hogy meggyújtsa a villanyt, de én megpróbálom megelőzni. Éjjel néha bejönnek a meztelen csigák, én még nem láttam, de MK azt mondja, rémes, ha reggel erre jön le az ember. Ezen a padlón gyakran látni meztelen csigát.

Az ablakon faspaletta van. Csukva kell tartani, mert az erre járók benézhetnek. Én nem mindig figyelek erre, és az emberek be is néznek. Ha ez előfordul, mi kinézünk rájuk, olyan fura.

Szerintem az én két egymásba nyíló szobám a legszebb. Van egy óriási tükröm, olyan, mint valami úri kocsmában. Díszes kerete van, élénk narancspirosra festve. Van ugyan ágy a hálószobámban, de én a tükrös szobában szeretek aludni, így aztán ott is van egy matrac. Az egyik ablakom az utcára nyílik, a másik a kertre.

Szeretettel,

Nina

Kedves Vic!

Köszi az infót George Mellyről. Jól hangzik, de sajnálattal kell közölnöm, hogy már nem lakik itt (MK előtt lakott csak itt). Az utcában viszont élnek híres emberek, többek közt Jonathan Miller (valaha orvos, most operaénekes).

Tegnap ragut főztem (legalacsonyabb fokozaton négy óra). AB átjött vacsorára.

AB: Nagyon finom, de a borjúraguba nem igazán kell konzervparadicsom.

Én: Ez ragu vadász módra.

AB: Akármi, akkor sem kell bele konzervparadicsom.

Ki tudhat többet a borjúraguról, ő (egy olyan pasi, aki még teát sem tud csinálni) vagy A jó háztartás című szakácskönyv?

MK megmutatta, hogyan kell párolt káposztát készíteni. Piríts meg egy hagymát és fokhagymát (mindig az a fokhagyma), finomra vágott káposztát, párold tovább, és adj hozzá szójaszószt (a végén). Nagyon finom, de utána szomjas leszel.

Samnek zabkását is csináltam. Ma a reggelinél leejtettem a tálját (a szélére oda van írva, hogy „Sam zabkásás tálja”). A tál eltört, Sam pedig nagyon oda volt. Én rémesen éreztem magam. Ajándék volt. Bárcsak a Willé lett volna, ő utálja a sajátját (és a zabkását is). Sam ráadásul szeret ebből nagy tragédiát csinálni, Will viszont nem.

Will: Semmi baj, Sam, ehetsz az enyémből.

Sam: Ne hülyéskedj már, rá van írva, hogy „Will rohadt zabkásás tálja”.

Én: Senki sem veszi észre.

Sam. Nem eszem belőle. Inkább visszatérek a tört krumplihoz.

Szeretettel,

Nina

Kedves Vic!

Meg voltam döbbenve, hogy Sam és Will még nem evett Toffót, ezért aztán iskola után vettem nekik, és a radiátorra tettem, hogy puhuljon meg (Sam nem szereti a rágós dolgokat).

Sam: (gyanakodva) Ez toffee karamell? Nem szeretem a karamellt.

Én: Nem egészen.

Sam: Akkor miért hívják Toffónak?

Will: Mert tofunak nem hívhatják.

Will: (rág és gondolkodik) Ez igazából egy csupasz Rolo-szelet.

AB megint itt van vacsorára. Biztos unja, hogy egész nap egyedül írja a színdarabokat, és átjön, hogy egy jót nevessen MK-val.

Will az iskolatársáról, X-ről mesélt.

Will: Úszómedencéje van. Tintatartó.

Sam: Hogy mi? Tinta van benne?

Will: Nem. Az alakja olyan, mint egy tintatartónak.

Aztán Will a táplálék útjáról kezdett beszélni „az asztaltól a vécéig”. AB azt mondta, ezt a témát nem illik vacsoránál megbeszélni. Amikor viszont a fiúk felmentek, AB, aki még mindig evett (rizsfelfújtat), nekifogott:

AB: Úgy néz ki, X lapostetűt szedett össze.

MK: Kicsoda?

AB: X.

MK: Jaj, istenem.

AB: Megkefélte a takarítónőt.

MK: Vagy úgy.

Úgy tűnt, egyikük sem zavartatja magát, és nem is lepte meg őket a dolog. AB tovább ette a rizsfelfújtat, MK pedig, amikor már úgy találta, lehet, nekiállt megőrölni a kávét (hangos az őrlő). Nem igazságos, hogy Will nem beszélhetett „az asztaltól a vécéig”-ről, ők pedig a lapostetűről tárgyalnak. Ez jellemző MK-ra.

Remélem, minden rendben van a Pines-otthonban. Rossz hír, hogy éjszakai műszakban dolgozol.

Szeretettel,

Nina

Ui: Mi pontosan a lapostetű? Csak nagyjából tudom.

Kedves Vic!

Először is arról, hogy a főnököd meztelenül járkál… Nem hiszem, hogy ennek köze lenne ahhoz, hogy svéd vagy norvég (először azt mondtad, svéd, aztán meg, hogy norvég). Ezt csak a szaunában csinálják, és ha nem a szaunában vannak, akkor nagyon tartózkodók. Hallottam, hogy a szaunában a bikini látványa zavarja őket, de a meztelenséget észre sem veszik. És nem, Mary-Kay SOHA nem járkálna meztelenül, még csak az alsó vécét sem használja.

Megpróbálok rájönni, ki az (mármint, aki lapostetűt kapott). Két X is van. Az egyik X, aki néha benéz, és X, aki az utcában lakik. Nem tudom elképzelni az utcában lakó X-ről, annyira udvarias. Azt hiszem, a másik X lesz az, igaz, az ember sohase tudhatja.

Tegnap X (mármint az első X) eljött, hozott valamit MK-nak, és teljesen normálisnak nézett ki (egy kicsit sem tűnt idegesnek). Azt mondta, mindjárt éhen hal és sütött magának egy tojást (olívaolajon). Akinek lapostetűje van, az szerinted csak úgy odamenne valakihez, és sütne magának egy tojást?

Most azon gondolkodom, hogy hátha mégis az udvarias X lesz az. Vagy egy egészen más X, akit nem ismerek. Elég gyakori név.

Baj lenne, ha megkérdezném MK-t, ki az? Szerintem igen. Tudni akarná, miért akarom tudni.

Örülök, hogy mindjárt vége az éjszakai műszakodnak. El tudom képzelni. Az a sok alvó öregember abban a kísérteties régi házban, meg az a ketyegő óra. Meséltem a fiúknak róla. Nagyon tetszett nekik (különösen az állóóra kísérteties ketyegése).

Szeretettel,

Nina

Ui: Miért nézel horrorfilmeket, ha félsz? Miért nem olvasol valami vicces könyvet, vagy sakkozol inkább?

Kedves Vic!

MK kedvenc színe a zöldeskék, nem világos, inkább, mint egy eukaliptuszlevél.

Will általában szereti a kéket, de az Arsenal miatt inkább a pirosat. Sam is a pirosat, de ő nem az Arsenal miatt.

Nekem ugyanaz a zöldeskék szín tetszik, mint MK-nak, csak világosabb.

Ilyenre festettem a tornacipőmet. Két ruhafestéket kevertem össze, egy kéket meg egy zöldet. A mosógépben csináltam (az utasítás szerint), egy régi nagy inggel és Sam pár szürkés pólójával együtt. Minden nagyon szép lett, de aztán MK észrevette, hogy minden egy kicsit zöldeskék színben kerül elő a mosásból.

MK: Hogy lett minden zöld?

Én: Úgy érted, zöldeskék?

MK: Igen, úgy.

Én: Befestettem pár dolgot.

MK: Ezt ugye, abbahagyod?

AB azt javasolta, hogy futtassam át a forró vizes programot, hogy kimossa a festéket. Majd megcsinálom.

Vettem egy új cipőt (10 font), de utálom (lerajzoltam, a tied lehet, ha akarod, 6-os méret). Nem találok olyan cipőt, ami tetszene, csak a tornacipőt szeretem, mert az olyan jó lapos és meleg. Zavarnak a cipők. Inkább mezítláb járok, az sokkal jobb.

El kellett mennem Golders Greenbe, hogy cipőt vegyünk Samnek.

Én: Akkor indulunk a Brian’sba.

MK: Nem veszel fel cipőt?

Én: Nem, utálom a cipőimet.

MK: Akkor vegyél olyat, ami tetszik.

Én: Olyat nem látok sehol.

MK: Nézd meg a Brian’sban.

Én: Ott csak gyerekcipőket árulnak.

MK: Először mezítláb, aztán gyerekcipőben, aztán felnőtt cipőben. Csak szép fokozatosan.

Remélem, veled minden rendben. Sajnállak, amiért megharaptak… Még jó, hogy a néninek nem volt foga, de fogínnyel is rémes. Elmeséltem S-nek és W-nek, megrémültek, és most rettegnek a szemben lakó öreg nénitől.

Szeretettel,

Nina

Kedves Vic!

Remek, amit TB-ről írsz. Ne aggódj, hogy farmert hord farmeringgel, majd elmúlik.

Mary-Kaynek is új barátja van. A neve D, de Sam „Libegő Hajnak” hívja (mert libeg a haja), vagy egyszerűen csak „Libegőnek”. Engem zavar (Libegő), mert állandóan kedves, de nem lehet róla nem tudomást venni, mert mindig beszélgetni akar. Magas és jóképű, sötét, fényes haja van, úgy lóg a szemébe, mint a ló sörénye. Ha leül, kicsit felhúzza a nadrágját. Azt hiszem, valami zavarhatja a nadrággal, állandóan babrálja. MK nem annyira udvarias, hogy úgy tegyen, mintha nem venné észre. Ránéz, és megkérdi: „Minden rendben?” És a pasi még csak nem is tudja, mit csinál.

Tönkreteszi a szombatjainkat, mert a mélabús Bob Dylanje elnyomja a Sportvilágot. És látom, hogy MK nem bírja Libegőt annyira. Amikor az első (nyilvános) látogatásakor bejött a konyhába, megállt a lépcsőn, és kinézett az ablakon a kertbe (mohos pala és két kis fa).

Libegő: Milyen fák azok?

MK. Hát csak fák. (Ez az ő nyelvén azt jelenti, hogy: hülye fasz vagy. Ejtenie kéne.)

Tegnap este elmentek vacsorázni. Libegő a konyhában téblábolt, amíg MK elkészült. Sam, Will és én egész fel voltunk dobva a randi miatt.

MK egy cseppet sem volt feldobva. Mégis, a selyemoverallját vette fel, legalább csinosan nézett ki benne.

Amikor kiléptek az utcára, az ajtóból elköszöntünk tőlük.

Will: Érezzétek jól magatokat.

Én: Viszlát.

Sam: (hangosan) Mindent bele, Libegő!

Szeretettel,

Nina

Ui: Nem lehetne, hogy Mr. T ne nézzen egyedül horrorfilmet? Az öregek szerintem különben sem szeretik a horrorfilmeket.

Kedves Vic!

Tegnap este buliban voltam a Tomalinék segítőjével. Egy sötét ház volt a Mornington Crescenten, és baljós kinézetű emberek dobozból itták a sört. Én a konyhában üldögéltem (csak ott volt világítás). Egy Colin nevű kövér fiú egyszer csak egy csomag Trill madáreleséget tömött a szájába. Amikor befejezte, egy doboz tartós tejjel leöblítette és böfögött. Mindenki tapsolt, és nevetett. Aztán a fiú belehányt a mosogatóba, és akkor megint megtapsolták.

Elmondtam Samnek és Willnek a madáreleséges sztorit. Úgy gondoltam, ezzel bemutathatom nekik, hogy nem kell gusztustalan dolgokat csinálni csak azért, hogy odafigyeljenek az emberre, még akkor sem, ha kövér. Szerintük azonban remek ötlet volt.

Will: Ha majd megnövök, én is megcsinálom, jópofa.

Sam: Én is, de nem madáreleséggel.

Will: De a madáreleség a poén benne.

Sam: Én valami jobbal fogom megcsinálni, mondjuk chipsszel.

Will: Azt te máris csinálod.

Will aggódik az atomháború miatt. Mindenki mondja neki, hogy nem fog kitörni, de ha csak szó van róla, befészkeli magát az agyába. Ebben a tekintetben egy kicsit olyan, mint te. Mary-Kay azt mondta, egyáltalán ne is említsük (mármint az atomháborút). Nem mintha sokat beszéltünk volna róla, de néha megemlítik a Young Onesban és más sorozatokban. MK néhány oldalt összecelluxozott Will enciklopédiájában, nehogy véletlenül odalapozzon (háború, atom, nukleáris).

Sam féltékeny, mert túlságosan odafigyelünk Willnek a háborúval kapcsolatos szorongásaira. Azt mondja, ő is szorong, nem tudja, mitől, csak azt, hogy az övé sokkal rosszabb, mint a Willé.

MK: Hogy tudunk megnyugtatni, ha nem mondod meg, mi baj?

Sam: Benn volt a hírekben.

Will: A West Hammel kapcsolatos?

Sam: Elmész te a sunyiba, Will.

Will: Csak segíteni akartam.

Remélem, minden rendben az otthonban. Gratulálok a belső udvarhoz. Remekül hangzik. A friss levegő mindig jót tesz.

Szeretettel,

Nina

Kedves Vic!

Nagyon jól éreztem magam Elspethtel.

Általában elég cikis így összeereszteni mindenféle embert. Eleinte az is volt, de hamar elmúlt. Mary-Kay azt mondta, hogy Elspeth jópofa. Elspeth nem mondta, hogy MK jópofa (MK-ról ez nem derül ki, amíg az ember kicsit jobban meg nem ismeri), de azt mondta, hogy MK csinos, és szép tárgyak vannak a lakásában. Elspethnek nagyon tetszett a ház (könyvespolcok és képek, meg az, hogy Londonban van).

Én: A mamám szerint csinos vagy.

MK: Marhaság.

Én: De ezt mondta, meg azt, hogy szép holmikkal van berendezve a ház.

MK: Ez kedves tőle.

Én: És?

MK: Mi és?

Én: Te mit gondolsz róla?

MK: Jópofának tűnik.

A dolog rossz oldala, hogy megtudtam valamit Elspethről, amit eddig nem tudtam. Horkol. Nem hangosan, de zavaróan, és egész éjjel forgolódik, mint egy labrador, amikor keresi a helyét. Reggel megjegyezte, hogy nagyszerűen aludt, én meg mondtam neki, hogy horkolt, és egész éjjel forgolódott, és hogy én emiatt nem tudtam (mármint nagyszerűen aludni), mire nevetett, és megkérdezte, hogy AJA mondta-e, hogy ezt mondjam.

Én: Miért mondana ilyet?

E: Mert minden reggel ezt mondja.

Én: Azért, mert így van.

Hát hogy ő erre még nem gondolt.

Amúgy jól éreztük magunkat, Elspeth felidézte a londoni emlékeit, és elvitt egy régi piacra, ami valaha jobb volt, mint most, és egy parkba, ahol téged tologatott a babakocsiban. Úgy volt, hogy meglátogatjuk Hamilton Terrace-ben egy régi szomszédját, de az utolsó pillanatban meggondolta magát, mert valami az eszébe jutott.

Helyette elmentünk a National Gallerybe. E kuncogott egy képen, ahol pár ruhátlan ember klasszikus/ókori pikniken vesz részt (szőlő és serlegek). Nem a pucérságuk miatt, hanem mert olyan hülyén néztek ki, ahogy pucéran piknikeznek. És amikor E megpróbálta nekem elmagyarázni, miért vicces, akkor belőlem is kitört a röhögés. El kellett mennünk, mert elrontottuk azoknak a műélvezetét, akik szerint nem volt vicces a kép. Az emberek utálják, ha mások nevetnek a képtárban.

Majd mondd el neki, hogy mindent tudsz a galériában történtekről meg a horkolásról.

Szeretettel,

Nina

Kedves Vic!

December 24-én leszek Leicestershire-ben.

Szombat: Mary-Kay egy több mint kétméteres karácsonyfával állított haza. Az egyik eladó a piacról segített neki elhozni az Inverness Streetről. Nagyon bajos volt felállítani. MK szerint túl hosszú a szára (szárnak hívta, közben valójában törzs).

MK: Valakinek át kéne menni Millerékhez elkérni a fűrészüket. (Mintha meg sem hallottuk volna.)

MK: Ki megy át? Én épp most vonszoltam haza a fát.

Will: Én nem megyek.

Sam: Én sem.

MK: (rám néz) Úgy látom, te leszel az.

Megmondtam neki, hogy megyek, ha Sam is velem jön. Amikor odaértünk (csak pár háznyira laknak), összevesztünk a lépcsőn. Jonathan Miller ajtót nyitott, mire én magam elé toltam Samet, aki azt kiáltotta: „A bébiszitter kölcsön akarja kérni a fűrészt!”

Otthon MK megkérdezte, mit mondott JM. Azt feleltem, hogy ne felejtsük el visszavinni.

MK a plafonra nézett (ami az ő nyelvén azt jelenti, hogy „hülye fasz”).

Én rosszul éreztem magam, mert JM valójában nem mondta, hogy ne felejtsük el visszavinni, hanem valami olyasmit, hogy: „Minden jót, vigyázzanak magukra.” Szóval valami barátságosat, tehát nem érdemelte meg azt a plafonra nézést. Csak azért mondtam azt, amit, hogy ne felejtsük el, mert biztos akartam lenni benne, hogy tényleg visszavisszük. Hiszen én voltam az, aki kölcsönkérte. Ismerem azt az érzést, amikor valaki más nevében kérsz kölcsön valamit.

Most már felállítottuk, mindenféle angyalkák, gömbök, füzérek és gyertyák vannak rajta (mármint a karácsonyfán). Mesésen néz ki, a legszebb, amit valaha is láttam.

24-én találkozunk.

Szeretettel,

Nina

Ui: Örülök, hogy vezetni tanulsz, de nem vagyok benne biztos, hogy Mr. T a legjobb oktató. Soha nem alszik, és nyolcvankilenc éves.

Kedves Vic!

Mostanában sokat veszekszünk Sammel. Tegnap az England’s Lane-en koccantam a kocsival, csak egy picit, és úgy döntöttem, nem szólok MK-nak. Azt mondtam Samnek: „Mary-Kaynek nem szólok erről, te se említsd, rendben?” És ő igent mondott.

MK bárányt sütött vacsorára, és Sam rágósnak találta, de MK nem hagyta, hogy ne egyen belőle. És mivel Sam dühös volt emiatt, beárult a kocsival kapcsolatban.

Sam: Nina a Lahrs’tól hazafelé jövet koccant a kocsival.

MK: (meglepett arcot vág.)

Én: Csak egy picit.

Sam: Azt mondta nekünk, hogy ne szóljunk róla.

Én: Csak egy kicsit az ütközőnél.

Will: Na, és mi van a „legjobb az őszinteség”-gel?

Én: Az ütköző arra való, hogy ütközzenek vele.

AB: Valóban, eredetileg arra tervezték.

MK: Mennyire van behorpadva? El kell vinni szervizbe?

Én: Nem, semmiség.

AB kiment megnézni, és azzal jött vissza, hogy „elmegy”.

Valamivel később visszavágtam Samnek. Láttam egy dudort az abrosz alatt, ahová elrejtette a rágós falatokat (általában nem veszek tudomást az ilyenekről). „Mi az a púp ott, Sam?”

Sam nem kapott banánpudingot, amiért eldugta a húst.

Megnéztem reggel a kocsit, csak pár fekete csík van rajta, olyan, mintha szemceruzás körömmel húzta volna meg valaki. Lehet, hogy rosszul hangzik, de nem vészes. Tudom, hogy most azzal fogsz cikizni, hogy vegyek órákat, de Londonban rengeteg kocsi parkol, és előfordul, hogy finoman el kell őket lökni az útból, ha el akarsz indulni.

Szeretettel,

Nina

Kedves Vic!

Megígértem, hogy mindennap megetetem Lucast, a macskát, és a koszos tányérját is elmosom, ha átnevezhetjük Jackre. Nem tetszik a Lucas név, Mrs. Lucasra emlékeztet. Te talán nem emlékszel rá, ő volt az a helyes, de csendes tanárnő a Gwendolyn Juniorban.

Megtanította, hogyan rajzoljuk meg Nagy-Britannia térképét, azt mondta, olyan, mint egy főkötős nő egy disznón ülve. Sose fogom elfelejteni azt a rémes ábrát, amit bemutatásul a táblára rajzolt. A nő arca volt Észak-Wales, és teljesen el volt torzítva, hogy kijöjjenek a helyes körvonalak, ugyanilyen lett a disznó is, amin ült (Dél-Wales). Mindkettőnek nyitva volt a szája, mintha épp kiabálnának. Devon volt a disznó göcsörtös lába, Cornwall meg a csülke. Délkelet, beleértve Londont is, volt a disznó hátsó lába és fara.

Skóciát meg sem rajzolta.

Azt is mondta, hogy Olaszországot úgy jegyezzük meg, hogy csizma, Amerika teknősbéka, Franciaország meg házi sütemény. Ami sokat elmond arról, milyenek lehetnek az ő házi süteményei. Az én sütim inkább olyan, mint Lengyelország.

Szóval reggelente láttam, ahogy Mrs. Lucas az iskolába megy a kocsijával. Idegesen vezetett, a melle a kormánynál, a szélvédőre meredt, és végig kettesben ment. Emlékszem, mindig sajnáltam, amikor megelőztük, mert túl sokat várt a kereszteződésekben, és a kocsik dudálva álltak mögötte.

Szóval ezért nem szeretem a Lucas nevet. Utálom, ha sajnálok valakit. A macskát így most Jacknek hívják.

Tegnap láttam Joan Thirkettle-t (hírolvasó), és azt a flancos pasit a Rising Dampből (csinos fekete), tényleg nagyon lassan jár.

Szeretettel,

Nina

Kedves Vic!

Összebarátkoztam két, a közelben lakó bébiszitterrel, Pippával és Amandával.

Pippa „au pair”-nek hívja magát, nem bébiszitternek, nem tudom, miért. Lehet, hogy azért, mert az au pair kicsit fiatalosabban hangzik, ő pedig már idősebb (huszonnégy körül). Látszik, hogy sokáig válogatja, mit vegyen fel, rengeteg különböző színű nadrágja van (köztük egy csíkos is, meg egy, aminek az egyik szárán hímzett virágok vannak).

Amanda helyes és jópofa (és engem is annak tart), szereti Samet meg Willt, szerinte ők is helyesek és jópofák. A fiúk is kedvelik. Ja, és mindig ugyanabban a régi farmerban jár.

Ha Amanda Pippa nélkül jön fel, akkor megpróbál nem az ablak mellé ülni. Azt hiszem, azért, mert Pippa kicsit zsarnok, és nem szereti, ha Amanda nélküle jön fel. Egyik nap azonban Pippa egyedül jött (csak egy Julian nevű kisbabával). Nem is tervezte, csak úgy bekukkantott a konyhaablakon: „Hahóóó!” Udvariasan megkértem, hogy legközelebb ne a konyhaablakon kiabáljon be, hanem csengessen, mint mindenki más. Alig tért magához attól, hogy rászóltam. És akkor Juliannek szüksége volt valamire, és Pippának el kellett mennie. A csíkos nadrágja volt rajta, ami hátulról kicsit olyan, mint azok az optikai csalódásos, a szemet megtévesztő képek.

Ami a barátokat illeti, ott van még Nunney, Tomalinék új önkéntes segítője (a réginek letelt az ideje). Nagyon magabiztos és tréfás, ami Tomnak jó, de még meg kell szoknia. Nunney-ban az a rossz, hogy gyakran kinevet, ami bántó tud lenni. Például, amikor beszélgetni akartam vele, megkérdeztem, van-e valamilyen hobbija, ő pedig elkezdett úgy nevetni, mintha valami nagyszerű viccet mondtam volna. Biztos megdöbbent arcot vágtam, mert azt mondta: „Bocsáss meg, nem, nincs semmi hobbim. Hát neked?” Mire én persze azt feleltem: „Nem igazán.” Szóval vele lesz egy kis dolgom, nem tűnik könnyű esetnek.

Az igazat megvallva, azért mondott magáról valami vicceset. Amikor először vacsorázott Claire-rel és Michaellel és Tommal, előételként egy közös tányéron füstölt lazacot adtak citromkarikákkal. Amikor hozzá került a tál, az egészet megette, és azt mondta: „Ez nagyon finom volt.”

Mire Claire: „Ó, hát azt a lazacot mind a négyünknek szántuk, de semmi baj.” És akkor jött a főétel, de Nunney már nem volt éhes.

Mindezzel együtt azt hiszem, Tomnak jól fog tudni segíteni. És ha nem, hát Nunney csak fél évig lesz itt.

Szeretettel,

Nina

Ui: Még valami a barátokról: Misty C a Robert Smyth iskolából Roehamptonba jár egyetemre, Helen, Jez hatodikos osztálytársa meg Nyugat-Londonban.

Kedves Vic!

Mary-Kayt folyamatos rettegésben tartja (ő mondta így) egy laza utcakő a ház mellett. Olyan kő, hogy ha rálép, víz fröccsen az ember lábára (ha előtte esett az eső), és egyáltalán, meg lehet botlani benne. Azt mondtam, az ember lábára, de ez általában csak MK-val esik meg. Megkérdeztem tőle, miért nem kerüli ki a követ, de azt mondta, sosem az az, amelyikre gondol. Mindig mondom, hogy majd megjelölöm egy kis zöld festékkel, de még nem csináltam meg.

Úgy volt, hogy Sam átmegy Rashoz teára. Ras mamája megkérdezte, van-e valami, amit Sam nem ehet. Azt mondtam neki, csak a szokásos ebben a korban (ami nem egészen igaz, de nem akartam belemenni a részletekbe). Az ember azt hinné, már tudja, hiszen a gyerekek pici koruk óta barátok.

Én: Ras mamája azt kérdezi, van-e valami, amit nem szeretsz.

Sam: A fűzős cipő.

Én: Ennivalóra gondolt.

Sam: Nem szeretem a brazil diót, sem a pisztrángot.

Én: Jaj, pedig pisztrángot akart csinálni brazil diós rizottóval.

Sam: A francba.

Megtréfáltam Nunney-t, ami nem túl jól sült el, bár akkor viccesnek látszott. Claire hagyott neki egy cetlit a fiókos szekrényen, hogy ekkor és ekkor tegye be a serpenyőt a sütőbe, és kapcsolja be, én pedig odaírtam az aljára, hogy „és kérlek, fésüld meg Mirandát” (a macskát). Ez történt ez után:

Nunney: Megmondtam Claire-nek, hogy nem fogom a macskát fésülni.

Én: És mit szólt erre?

Nunney: Hogy jó.

Buckaroo-t játszottunk, Sam kapta karácsonyra, de nem szeretjük, amikor az öszvér rúg egyet, csak Nunney, aki azt mondja, ha Samnek nem kell, ő átviszi az 57-be. Mi Will-lel azt tanácsoltuk Samnek, hogy ne adja oda máris a Buckaroo-t.

Szeretettel,

Nina

Ui: Jaz azt mondja, nem Mrs. Lucas volt az, aki a disznón lovagló, főkötős nőnek rajzolta Anglia térképét, hanem Mrs. Curtis. Azt hiszem, igaza lehet, de abban biztos vagyok, hogy Mrs. Lucas volt az ideges sofőr. Jaz szerint viszont gyalog járt iskolába.

Kedves Vic!

Most nem adhatom oda Mr. Blunt levelét Jonathan Millernek, azt hiszem, pipa rám. Részint azért, mert megkérdeztem tőle, hogy operaénekes-e, mire mindenki nevetett (mert nem az, és bár rendben van, ha valaki operaénekes, az nyilván nevetséges, ha valaki azt gondolja, hogy az vagy, és mégsem). Nem tudom, ez az operaénekesekre vet-e rossz fényt, vagy bárkire, aki nem az.

Szerintem J. Miller azért is haragszik, amiért karácsonykor elveszett a fűrésze. Nem emlegeti, de tudom, hogy bosszantja.

Én: (MK-nak) Azt hiszem, Jonathan Miller utál engem.

MK: Hogy micsoda?

Én: Azt hiszem, Jonathan Miller utál engem.

MK: Én nem izgatnám magam emiatt.

Én: Én nem izgatnám magam emiatt? Ez azt jelenti, hogy tényleg utál.

MK: Biztos vagyok benne, hogy nem utál.

Én: Miattad van. Elkéreted velem a fűrészt, aztán meg elveszíted.

MK: Nem én vesztettem el a fűrészt, hanem te.

Én: Nem, te voltál az, és most engem utál.

A dolog igazságtalansága zavar. Mindent megtettem, hogy a fűrész biztonságban legyen, de semmi sem szent (ebben a bolondok házában).

Szerintem MK-t bosszantotta, hogy Jonathan Miller azt mondta, ne felejtsük el visszavinni, mert utálja, ha utasítgatják. Miller nem is mondta, de már késő ezt megmondani MK-nak.

Szeretettel,

Nina

Kedves Vic!

Will elég menő iskolába jár. Az egyik fiú Ian Fleming, az író távoli rokona (azt hiszem, az a fiú, akinek a tintatartó alakú medencéje van).

Sam és Will imádnak nosztalgiázni. Mindegy, mi történt, akár a leghétköznapibb dolog, ha több mint egy hónapja volt, lelkesen és igen részletesen megbeszélik. Samnek különösen jó a memóriája, ami a részleteket illeti.

Will: Emlékszel, amikor az a kutya elcsórta a kolbászos tekercsedet?

Sam: (nevetve) Igen! Te is?

Will: Épp most beszéltem róla.

Sam: Emlékszel, amikor Stibbe azt a fejest lőtte az Astroturfon?

Will: (nevet) Igen, öngól volt.

Sam: Az.

MK: Nem tegnap beszéltetek erről?

Will: Nem. Szombaton.

Mary-Kaynek új fiúja van, H a neve. MK alig bírja rávenni magát, hogy kimondja (mármint a nevét). De nem csak a névvel van baja, csak furának találja, mint annyi minden mást is. És ha rájössz, hogy fura, akkor arra is rájössz, miért, és akkor már te is mókásnak találod. Egyszer kikérdeztem, melyik neveket mondja ki könnyen/nehezen.

ÉN: H…?

MK: Nehéz.

Én: D…?

MK: Nehéz.

ÉN: Geoffrey?

MK: Nehéz.

Én: Michael?

MK: Könnyű.

Én: Stephen?

MK: Könnyű.

Én: Jack?

MK: Nehéz.

Én: Alan?

MK: Elég volt, hallgass!

Az én elméletem szerint a férfinevek (legalábbis egy csomó), úgy hangzik, mint a vécé, a pénisz vagy a matyizás. Te nem vetted észre?

Will meg én fejtetűt szedtünk össze valahol. Samnek nagy a szája, mert ő nem kapta el. Éjszakára, elővigyázatosságból MK is ugyanazt a szert használja, amit mi. Rémesen nézünk ki, csupa zsír a hajunk, és büdösek vagyunk. AB kicsit tartózkodó volt vacsoránál, és azt mondta, hogy ne vakargassuk a hajunkat, és ne rázzuk meg a fejünket a tányérja mellett.

Nemsokára találkozunk.

Szeretettel,

Nina

Kedves Vic!

A Wigmore Street-i John Bell patikánál találkoztam MK-val. Ahogy közeledtem a kocsihoz, amit MK leparkolt, láttuk, hogy a parkolóőr (pasas) épp írja a büntetőcédulát.

MK: (kiabálva) Hahó, biztos úr (sietve odamegy), itt vagyok már.

Parkolóőr (beteszi a cédulát).

MK: (kiveszi a cédulát, és visszanyújtja az őrnek) Csak egy percet késtem.

PŐ: (hátrál, nem veszi el a cédulát) Sajnálom, asszonyom.

MK: De már itt vagyok.

MK: A jegyet sajnos kiadtam.

MK: (a szemetesre mutat)

PŐ: Sajnálom, asszonyom.

MK: Nem igazságos…

PŐ: Sajnálom, asszonyom.

MK: Ebben az időben. (süt a nap)

PŐ: (mosolyog)

MK: Legalább elmosolyodott, már ez is valami.

PŐ: (nevet) Igen, asszonyom.

Miután elindultunk.

MK: Jóképű volt… ugye?

Én: Nem úgy néztem rá.

MK: Akkor hogy?

Én: Mint egy hivatalos személyre.

MK: Igen, aki jóképű.

Később a buddleiáról volt szó (az a rémes lila virágú bokor, ami elhanyagolt épületekből nő ki, mint például Highfieldsben):

AB: A megfelelő helyen jól is nézhet ki.

Én: Nekem nem tetszik, lerobbant házakból szokott kinőni.

MK: Csak, ha muszáj neki.

AB: A pillangókat nagyon vonzza.

MK: (hozzám) Na, tessék, a pillangók szeretik.

Én: De mindenféle repedésekből meg csatornákból nő ki.

MK: (megelégedetten) Pillangók és mocsok.

Remélem, jól vagy.

Szeretettel,

Nina

Kedves Vic!

Persze hogy ő az az Alan Bennett. Megismernéd, ha látnád. A Coronation Streetben játszott. Kicsi orra van és yorkshire-i akcentusa.

Nagyon helyes. Olyanokat mond, hogy: „ne ökörködjél már”, meg efféléket. Egyre híresebb mostanában (igazából talán jobban, mint Jonathan Miller), de nem vág fel vele. Nagyon érdekli a történelem, de a természettudományokról gőze sincs (mint ahogy MK-nak sem), bár szereti a természetet, szívesen sétál, kirándul (nem úgy, mint MK).

Ha átjön vacsorázni, akkor mindig egy aprót csenget, nem is csengetés az, csak épp megérinti a csengőt, és az épp csak megszólal. Ez jellemző AB-re. Minél kevesebb hűhó.

Egyszer késő éjjel, amikor egyedül voltam, úgy hallottam, hogy valaki járkál a házban (betörő vagy még rosszabb). Annyira féltem, hogy felhívtam AB-t, és megkértem, jöjjön át. Azonnal jött (a pizsamájára vette fel a ballonkabátját), kezében az esernyője. Alaposan körülnézett. Nem volt ott senki. Annyira kínos volt, már majdnem azt kívántam, bárcsak lett volna. Azt mondtam neki: „Olyan hülyén érzem magam”, mire azt felelte: „Ugyan, ne ökörködjél már”.

Szeretettel,

Nina

Ui: A Brown Autósiskolában mindenki átmegy. Igazán, Mr. Brownnál senki sem bukott meg. Mr. T-vel az a gond, hogy gyógyszert szed, és a jobbot meg a balt a KEZÉVEL mutatja. Láttam. Neked valaki olyan kell, akinek rendes, modern autója van, nem egy Hillman.

Kedves Vic!

Ma jött egy ember a camdeni tanácstól, értesítést hozott. Csak egy kicsivel volt nálam idősebb, de nagyon hivatalosan, felnőttesen viselkedett. „A közeljövőben bekövetkező fontos utcai munkálatokról” beszélt, és adott nekünk egy oldalnyi gépelt szöveget. Kimért volt, nem is beszélgetett vagy tréfálkozott (nem úgy, mint a múltkor az a parkolóőr).

MK: Szóval ásni fognak?

Fiatalember: Egy keveset.

MK: Gépekkel?

FE: Úgy tudom.

MK: Hangos lesz?

FE: Ön napközben eljár dolgozni, asszonyom?

Én: Miért? Állást kínál?

FE: Nem vagyok felhatalmazva, hogy interjúztassak.

Később, a vacsoránál:

Én: (AB-hez) Járt nálad egy fiatalember?

AB: Ma nem.

Én: Nálunk járt egy, hogy szóljon az utcai munkálatok miatt.

AB: (érdeklődve fordul MK-hoz a részletekért) Micsoda?

MK: Ásnak, meg efféle.

AB: És hozzám miért nem jött az a fiatalember?

Én: Mert nem azon az oldalon lesz.

AB: De a dolgok átjutnak.

MK: A fiatalember ezek szerint nem jutott át.

Puding után AB újra előhozta a témát.

AB: Nem tudom, miféle útjavítási munkálatokra van szükség.

Én: Nem útjavítás, csak az utcában lesz. (Előveszem a gépelt oldalt.)

AB: Ja, tényleg, itt mondja, hogy utcai munkálatok, igazad van.

Sosem hiszi el bizonyíték nélkül, amit mondok.

Eszembe jutott az a kilazult utcakő, amelyben el szoktak botlani (különösen MK).

Én: valakinek szólni kellett volna amiatt a kilazult utcakő miatt.

MK: Igen, én gondoltam rá, amikor itt volt az a fiatalember.

Én: Akkor miért nem mondtad?

MK: Mert eleget beszéltünk.

Én: Majd én felhozom.

AB: Nem lehet csak úgy kiszedegetni a burkolati köveket.

Én: Nem úgy értettem, hanem hogy majd megemlítem.

Remélem, veled minden rendben. Sok szerencsét a kvízhez. Át kéne nézned a futballt és a popzenét, ezeket mindig kérdezik. És Mark Twaint.

Szeretettel,

Nina

Kedves Vic!

Meséltem MK-nak arról a mosogató alatti szekrénybe tehető szemetes tartályos izéről, ami Pippáéknál is van.

Én: Csak kinyitod a konyhaszekrény ajtaját, és felemelkedik a fedél, te bedobod a szemetet és becsukod az ajtót.

MK: (minden érdeklődés nélkül) Aha.

Én: Igazán jó.

MK: Hogyhogy jobb, mint ami nekünk van?

Én: Hát, nem kell kézzel hozzányúlni a szemetes fedeléhez.

MK: Nem szeretem ezeket a rejtett szemetesvödröket.

Sam: Én sem. A nyitottságot szeretem.