Samantha M. Bailey

NYITOTT SZEMMEL

SAMANTHA M. BAILEY

NYITOTT
SZEMMEL

A mű eredeti címe

Watch Out for Her

Copyright © 2022 by Samantha M. Bailey

„Woman on the Edge” Copyright © 2019 by Samantha M. Bailey

Hungarian translation © Frei-Kovács Judit

„Woman on the Edge” Hungarian translation © Harci Andor

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FREI-KOVÁCS JUDIT

ISBN 978 963 452 724 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Brentnek, Spencernek és Chloe-nak.

Még jobban szeretlek benneteket.

A félelem valóban az előrelátás szülőanyja.

Henry Taylor

Első fejezet
SARAH

Ma

Figyelem az embereket.

Egy kukkoló buzgalmával meredek ki a bérelt kocsink ablakán, miközben Daniel megáll az új házunk előtt a Lilac Lane 227-es szám alatt. Itt fogunk lakni az elkövetkező fél évben, amíg találunk egy házat, amit megveszünk. A beltérről csak szemcsés fényképeket láttam. Az új tanácsadó cég találta a házat, amelyiknek a férjem dolgozik – ezzel akarták ösztönözni. Ez némiképpen megkönnyítette a hirtelen költözést az ország másik felébe. Ami ettől még továbbra sem egyszerű.

Az alkonyi fényben a kétszintes ház beleolvad a környezetébe Toronto egyik csendes, külvárosi utcájában – remélem, ez velünk is így lesz. A házsor zsákutcába torkollik, amelynek a végén több dobozszerű sorház áll egy szurdokkal szemben. Megborzongok. Nem a csípős, szeptember közepi hidegtől, hanem mert túl közelinek érzem az erdőt. Túlságosan emlékeztet arra, amit magunk mögött hagytunk Vancouverben.

A fiunk, Jacob és én kiszállunk a kocsiból, sportcipők cuppognak az éjszakai eső után összegyűlt pocsolyákban. A hang segít a jelenre összpontosítani, amely távol van Holly Monroe-tól, az idei nyári bébiszitterünktől, aki miatt beleegyeztem ebbe a váratlan költözésbe. Daniel előttünk lépdel, egy bőröndöt húz maga után. Időnként hátranéz, és ránk mosolyog. Visszamosolygok, de a lelkem mélyén sírok amiatt, amit eltitkolok előle – és amiatt, amit talán ő titkol el előlem.

Jacob megáll a három hálószobás téglaépület előtt, amely fölénk magasodik.

– A háznak van szeme – jelenti be. A hangja szenvtelen, ő maga reszket a vékony kabátjában. Torontóban metszőbb a szél, mint Észak-Vancouverben, még egy dolog, amihez a fiam kénytelen lesz hozzászokni. – Az ablakok a szeme, és az ajtó a szája. De orra nincs.

Közel húzom magamhoz. Csak egy hatéves gyerek képzelete játszik, a szavai mégis kísértenek.

Jacob nem tudja a valódi okot, amiért elhagytuk Vancouvert. Csak annyit mondtunk neki, hogy apa kapott egy izgalmas munkát üzleti tanácsadóként abban a nagyvárosban, ahol felnőtt, és anya támogatja ebben. Sem a kisfiam, sem a férjem nem tud semmit az estékről, amiket a medencénk mögötti fák között bujkálva töltöttem, ahonnan tökéletes kilátás nyílt a bébiszitterünk házára.

Először olyan akartam lenni, mint ő – fiatal, gyönyörű, akinek az élete még csak egy üres papírlap. De aztán már nem bíztam meg benne. És a végén nem akartam mást, csak megvédeni azt, ami az enyém.

Odafordulok a fiamhoz, aki bekapja a hüvelykujját, pedig azt hittem, erről már leszokott a nyáron. Összeszorul a szívem, amikor meglátom, ahogy az orrát pettyező szeplők sötétlenek a falfehér bőrén. Rémesen fest. Éjszakai járatot választottunk, hogy tudjon aludni, de úgy le van sújtva a költözés miatt, hogy csaknem ez egész repülőutat végigsírta. Azt mondják, az ember csak annyira lehet boldog, amennyire a legboldogtalanabb gyermeke. Nekem csak egy gyerekem van, aki jelenleg teljesen összetört, és én is pontosan így érzek. Elveszítette az otthonát, és ott kellett hagynia mindenkit, akit szeret, engem meg Danielt leszámítva.

– Na, megnézzük a házat? – kérdezem, és igyekszem lelkesnek hangozni.

Jacob kihúzza a szájából a nedves hüvelykujját. A körme körül repedezett és ráncos a bőr.

– Haza akarok menni!

Nos, az lehetetlen, gondolom, de nem mondom ki. Daniel két hete eladta a Forest View-ban álló, gyönyörű, panorámás otthonunkat az exkluzív golfklubja egyik tagjának. A házunk valaki másé lett. A férjem ez egyszer mindent elintézett, ami igazán szép teljesítmény egy olyan férfitól, aki nem képes elkészíteni az ebédet, amit magával visz a munkahelyére, és aki nagyrészt rám hagyja a fiunk nevelését. Ezen az új helyen már nincs más dolgom, mint annyi, hogy Jacob anyukája legyek. Eddig is meg kellett volna elégednem ennyivel ahelyett, hogy valami többre vágyjak – arra, hogy önmagam lehessek.

Amikor Daniel odaér a bejárati ajtóhoz, a teraszon felkapcsolódik egy lámpa. Jacobbal követjük fel, a három lépcsőfokon, és belesek a díszes üvegen, de csak a kísérteties tükörképünk mered vissza rám. A férjem kinyitja a zárral ellátott kulcsszekrényt, beilleszti, majd elfordítja a kulcsot. Nem hallatszik kattanás. A fekete tölgyfa ajtót nem zárták be.

– Nahát! Az ingatlanügynök elfelejtette bezárni – állapítja meg Daniel.

Úgy érzem, mintha valaki nézne, ezért hátrafordulok. Az utcai lámpa halvány, sárga fénye alatt megmozdul a függöny az egyik szemközti házban. Felbukkan, majd eltűnik egy arc. Nem fogom túlreagálni. Nem vagyok hajlandó átadni magam a fojtogató félelemnek, amely a mellkasomat szorítja, amióta tizenhat nappal ezelőtt utoljára láttam Hollyt.

Követem Danielt, betessékelem Jacobot, és bezárom magunk után a bejárati ajtót. Ám még körül sem tudok nézni a földszinten, amikor Jacob felordít – mély, gyötrelmes hangon, ami a lelkembe mar. Daniel rám néz, és egy pillanatra lehunyja a szemét. Mindig ezzel próbálkozik, amikor azt szeretné, ha a probléma egyszerűen eltűnne.

Kézbe veszem az irányítást, ahogyan mindig.

– Mi a baj? – kérdezem a fiunktól, miközben letérdelek a fapadlóra, hogy szemtől szemben legyek vele.

– Csupafül úr! Nem lakhatok itt nélküle! – Az öklével újra és újra a vézna kis combjába csap. Megfogom az apró kezét, és a két tenyerem közé szorítom.

Nincs nagyobb fájdalom, mint a gyermeked fájdalma. Olyan sok hibát követtem el, amit már nem tudok jóvá tenni. Most csak arra összpontosítok, hogy a gyermekem újra boldog legyen. Ami nem lehetséges, miután elveszítettük a kedvenc játékát, Csupafül urat, a puha, szürke plüssnyulat, akivel egész nyáron aludt, minden áldott éjszaka. Egyszerűen nyoma veszett, miközben összecsomagoltuk azt a néhány játékot, ruhát és háztartási gépet, amit elhoztunk magunkkal. Magamat okolom emiatt. Előfordulhat, hogy véletlenül kidobtam. Az én hibám, mint annyi minden, ami a nyáron történt.

– Talán találunk egy új Csupafül urat valamelyik itteni boltban, édesem.

Daniel leteszi a csomagjainkat, a ház kulcsa az ajtónál álló ébenfa kisasztalnak ütődik. Összerezzenek a hangra.

A férjem leguggol mellém.

– Szerzünk egy új nyuszit, kispajtás, és megmutatjuk neki a CN Towert. A tetején van egy olyan étterem, ami forog.

Daniel mindent elkövet, de Jacob átlát rajta.

– Én azt a nyuszit akarom, amelyiket Hollytól kaptam! – A vállamra hajtja a fejét, a könnyei pedig olyan gyorsan és hevesen záporoznak, hogy átázik a kabátom. Szorosan magamhoz ölelem, hagyom, hogy sírjon az én ajándék kisbabám, aki kész csodának számított a vetélésem után. Jacob az első és az utolsó gyermekem.

Daniel belenéz a szemembe, a tekintetéből sugárzik a sajnálkozás. De vajon mi miatt sajnálkozik? Amiért a házasságunk erőltetetté vált, és eltávolodtunk egymástól? Amiért egy éve észre sem vesz? Vagy amiatt, hogy milyen jól összebarátkoztak Hollyval, amikor nem tudták, hogy figyelem őket? Nem, ebbe már nem vagyok hajlandó belelovalni magam. Daniel biztosított róla, hogy félreértettem a helyzetet. Csak képzelődtem.

Attól a naptól kezdve, hogy a férjem azt javasolta, költözzünk az ország másik felére, hogy mindent helyrehozhassunk, igazán komoly erőfeszítéseket tett, hogy figyelmesebb legyen, hogy éreztesse velem, fontos vagyok számára, éppúgy, mint amikor tizenöt évvel ezelőtt összeházasodtunk. Úgy döntöttem, elhiszem neki, hogy semmi sem történt közte és Holly között. De vajon őszintén el is hiszem?

Ez egyszer észszerűen kell gondolkodnom. Hiszen Daniel volt az a férfi, aki minden áldott este megmasszírozta a lábamat, amikor terhes voltam Jacobbal. Daniel sírt velem, amikor tizenhat hetesen elveszítettük az első kisbabánkat, egy kislányt, mert a szíve egyszer csak nem vert már tovább a szívem alatt.

Képtelen lennék még valakit elveszíteni. Az teljesen összetörne.

Jacob folyton Hollyt emlegeti, amitől feláll a szőr a hátamon. Daniel az első, aki magához tér, és válaszol neki.

– Jacob! Jobb lesz, ha ezentúl nem beszélünk Hollyról, rendben? Tovább kell lépnünk.

És megint: a férjem mindent megtesz. Végigsimítok a sűrű, barna haján, amely nemrégiben kezdett deresedni a halántékánál. Az őszülés persze remekül áll neki, míg az én hajam, amit július végén festtettem platinaszőkére, most is zsíros, csak gyorsan hátrafogtam lófarokba, és a sötét tő máris kezd előbukkanni.

– Azt akarom, hogy minden olyan legyen, mint ezelőtt – hebegi Jacob.

– Kicsikém! – szólalok meg. – A változás mindig nehéz, de minden rendbe jön. Sőt, jobb lesz, mint azelőtt.

Elcsuklik a hangom. Olyan nehéz volt búcsút mondani anyának, Nathannek, az öcsémnek, Pamnek, a sógornőmnek és a két unokahúgomnak, Siennának és Lilynek. Még életemben nem hagytam el Vancouvert néhány hétnél több időre. És most elönt a rettegés a puszta gondolattól, hogy valaha is visszatérjek oda. Ezen a nyáron teljesen kicsúszott a kezemből az irányítás. Olyasmiket láttam, amiket sosem kellett volna. És olyasmit tettem, amit soha nem szabadott volna.

Megsimogatom Jacob arcocskáját, majd kilépek az előszobából az első ajtó felé. Még két ajtó nyílik előttem – a látvány olyan hatást kelt, mint egy végtelen ajtókkal teli ház egy kísérteties meséből. Azonnal letaglóz a sötétség. A régi házunk a nyitott tér elképzelésére épült hosszú ablakokkal, amelyeken át beáradt a ragyogó és boldog reggeli napfény. A medencénk partjánál mindössze néhány lépcső választott el a méltóságteljes duglászfenyőkből álló erdőtől, amely egyenesen a hátsó kertünk alatt kanyargó Capilano-folyóra nézett. Itt a földszint koromsötét, egyforma, keskeny ablakok szabdalják a falakat. Hátborzongató árnyak vetülnek a poros, sötét padlóra.

Nagyot sóhajtok, és magamhoz szorítom Jacobot, akinek vacog a foga.

– Be kell kapcsolnunk a fűtést.

– Bizony. Jacob! Gyere velem! Megkeressük a termosztátot. El is felejtettem, hogy Torontóban mennyivel hidegebb van. Már szeptemberben is. – A férjem sápadt. Éppolyan fáradtnak tűnik, mint én. Ismét élesen belém hasít a bűntudat, de igyekszem Danielre összpontosítani, aki látszólag boldog, hogy visszatérhetett Torontóba, a gyermekkora színhelyére, és új karrierbe kezdhet üzleti tanácsadóként, miután Vancouverben lehúzott egy évtizedet ügyvezető igazgatóként, amikor el sem mozdulhatott az íróasztala mellől.

A fekete korlátba kapaszkodom, miközben felmegyek az ívelt lépcsősoron, amely egy barna, hikorifával burkolt, tágas folyosóra vezet. A fő hálószoba hatalmas, drága, sötét tölgykomódokkal és ágytámlával. Égető késztetést érzek, hogy belessek minden sarokba, és megpróbáljam kitalálni, ki lakhatott itt előttünk, és miféle csontvázak rejtőzhetnek a szekrényekben. A régi szokásoktól nehéz megválni.

Becsukom az ajtót, és belenézek az egész alakos tükörbe, amely a folyosó végén lóg. Beesett az arcom, sötét karikák éktelenkednek a szemem körül. Nem érdekel. Itt újra rátalálhatok Sarah Goldmanre, aki anya és feleség, többé már nem fényképész, és nem is rögeszmés megszállottja a huszonkét éves bébiszitterének.

A kimerültség legyengített. Soha nem voltam különösebben jó alvó, de az őrült igyekezet, amellyel elhagytuk Vancouvert, kiszipolyozta az utolsó erőmet is.

Miközben Daniel és Jacob odalent bajlódnak a fűtéssel, és remélhetően behoznak a kocsiból néhány csomagot, én leheveredek a hatalmas ágyra, amelyen nincsenek se párnák, se takarók. Ez a romantikus ház egyáltalán nem az én ízlésem, de legalább bútorozott. Örömmel nyugtázom a tűzriasztót a plafonon, de nem ég az apró lámpa a közepén. Ellenőriznem kell az elemeket. Mivel csak százötvenöt centi vagyok, ehhez szükségem lesz a fekete díványra is, amely az utcára néző ablak alatt áll.

Odavonszolom a tűzjelző érzékelője alá, por száll a levegőben. Felállok rá, és ingerülten felsóhajtok, mert így sem érek elég magasra ahhoz, hogy le tudjam szerelni. De így legalább tisztábban látom.

Nincs lámpa a közepén, egyáltalán nincs rajta lámpa. Találok azonban valami kis, kerek tárgyat a tűzjelző készülékbe szerelve.

Egy kamera az.

A háznak van szeme.

Valaki figyel engem.

Második fejezet
HOLLY

Korábban

Holly apja a lányával szemben ül a hosszú étkezőasztalnál. A lány korán felkelt, hogy kettesben reggelizhessenek. Imádja ezeket a reggeleket, amikor a nap megcsillan a boltíves mennyezetről lógó kristálycsilláron, és aranyló fényben füröszti őket. Ezekben a ritka pillanatokban ugyanis az apja csak egy apa, és nem John Monroe, a Health ProX szülőatyja.

Holly leckekönyvének a másolata, amely az aznapi postával érkezett a British Columbia Egyetemről, ott fekszik az apja friss gyümölcsökkel teli tányérja mellett. Már nem ehet reggelire nehéz ételeket. Lisette, Holly mostohaanyja szigorú diétára fogta.

– Szép munka, Holly! – szól az apja, és belekortyol a kávéjába. – Teljesítetted az összes vizsgádat, amit el is vártam. Természetesen továbbra is úgy gondolom, hogy a következő félévre az évfolyamelsőséget kell célul kitűznöd, de egy kilencvennyolc százalékos átlagteljesítmény a gyógyszerészeti egyetem első évében igazán szép eredmény. – Az apja a leckekönyvre bök a mutatóujjával. – Lassan el kell gondolkodnod azon, hogy kit választasz témavezetőnek a harmadéves gyógyszerészeti kutatásodhoz.

Holly már nem éhes. Könny szökik a szemébe, de sikerül visszatartania a sírást. A Monroe-k mindig csak a legjobbak lehetnek; minden egyéb kudarcnak minősül.

– Köszönöm, apa – válaszolja, és letör egy darabot a vajas croissant-ból, de aztán csak leteszi a tányérjára. – Esetleg együtt ebédelhetnénk?

Ha igent mond, Holly az egész délelőttöt azzal fogja tölteni, hogy összeszedje a bátorságát. Valahogy elő kell rukkolnia vele, megmondani az apjának, hogy ősszel nem akar visszamenni az egyetemre. Nem akarja magát élete végéig a Health ProX-hez láncolni, vagy cipelni a családi örökség felelősségének a terhét. Szabad akar lenni, hogy utazgasson, talán pszichológiát tanuljon, és önmaga jogán létezhessen ahelyett, hogy Monroe-nak kellene lennie. De nem akar csalódást okozni az apjának.

A férfi megrázza a fejét, a haja negyvenhét éves korára is szép, sűrű.

– Sajnálom, édesem. Megbeszélésem lesz Charlie Langgel. Látni akarja a labor felszereltségét és a Ritofan legújabb statisztikáit. – Rákacsint a lányára. – Azt hiszem, egy hajszál választja el attól, hogy befektessen. És ha megnyerjük magunknak Charlie-t, ez a béta-blokkoló elindíthatja a Health ProX-et a nemzetközi siker útján. Lisette szervez majd egy találkozót neki és neked. – Az apja rámosolyog, és Holly úgy érzi magát, mint egy hercegnő. Minden aggodalma köddé válik az apja pillantásának a súlya alatt.

Ám Charlie Lang, az egyik legnagyobb vancouveri ingatlanfejlesztő cég tulajdonosa, egyben talán a leggazdagabb és legnagyobb hatalommal bíró ember, akit az apja ismer, rettenetesen rémisztő. Az apja számít Hollyra. De mi lesz, ha nem tudja rávenni Charlie-t a befektetésre? Ez a legfontosabb megbízás, amivel valaha megkereste. Nem vallhat kudarcot. Efelől kétsége sincs.

Holly nem emlékszik egyetlen olyan étkezésre sem, amikor az apja ne hozta volna szóba a Health ProX-et, ezt az országos hírű, vezető gyógyszergyártó céget, amely a születésétől fogva őt illeti, és amikor az apja átadja majd a stafétabotot, egy nap Holly életének egyedüli céljává válik. Az apja a legjobbat akarja neki. Ezt tudja. A munkájának szentelte az életét, az volt az eltökélt szándéka, hogy legendássá teszi a családjuk nevét. Ám Hollynak összeszorul a szíve, ha az előtte álló nyárra gondol, amikor befektetőket hajkurászhat a Ritofanhoz, az apja forradalmian új szívgyógyszeréhez, amelynek az előzetes tesztelések szerint kevesebb a mellékhatása, mint a piacon kapható egyéb készítményeknek. Ez az első termékük, amelyet az apja engedélyeztetni akar az Amerikai Élelmiszer- és Gyógyszerügyi Hivatallal. Ám mielőtt belekezdhetnének a humán klinikai tesztelésbe, és beadhatnák a kérelmüket az új gyógyszer piacra dobásához, még hátravan a folyamat végső és legköltségesebb szakasza: össze kell gyűjteniük negyvenmillió dollárt. Kivételes korszaka ez a családjuk történetének.

Lehet, hogy Holly még nem tudja pontosan, mit akar az élettől, de valóban ezt akarja? Aznap cikáznak a fejében a gondolatok; nem érzi jól magát. Ránéz az apjára, aki büszkén mosolyog rá. Nem érti. Valahányszor Holly szóba hozza az üzleti találkozókat, az apja témát vált. Nem fogja fel, hogy a lányának mennyi erejét felemészti, hogy rávegye a befektetésre ezeket a befolyásos férfiakat. Amikor sikerül egyet behálóznia, az a legjobb dolog a világon. Az apja nevet és ölelgeti. Elárasztja a szeretetével, a dicséreteivel, elmondja, hogy ő a legszerencsésebb ember a világon, amiért ilyen lánya van. Akkor vajon Holly miért nem boldog? Miért nem elég neki annyi, hogy az apja kicsi lánya lehet, a szeme fénye?

Holly meghallja Lisette magassarkújának vészjósló kopogását az előszoba olasz fapadlóján. A francba! Már itt is van. Már akkor érzi, hogy a mostohaanyja közeleg, amikor még nem is látja. Lisette méregdrága parfümje betölti a levegőt. Aznap a gazdag feleségekkel vacsorázott, így egy virágos nyári ruhát visel, ami tökéletesen rásimul az edzőteremben formált alakjára. Odaáll Holly mellé, félhosszú, egyenes, fekete haját elegáns frizurára lakkozta.

– Kilencre mész Goldmanékhez az interjúra – közli Hollyval.

– Interjúra? – kérdezi John, majd bekap egy falat mangót, és úgy mosolyog a lányára meg a feleségére, mintha ők lennének a legféltettebb kincsei. Vagy inkább az ingóságai.

Lisette elvigyorodik, az arcizmai alig rezzennek a sok botoxtól.

– Igen. Daniel Goldman bébiszittert keres a hatéves fia mellé. Egész nyárra akarnak valakit, hogy a feleségének maradjon egy kis ideje saját magára. – Lisette levesz egy porceláncsészét a tálalószekrényről, és tölt egy kis kávét a francia ezüstkancsóból. – Nem emlékszel, hogy említette a múlt szombati ebéden?

– Nem hiszem, hogy hallottam volna bármit ebből. De kitűnő ötlet, hogy Holly bébiszitterkedjen náluk. Kedvelem Danielt. Szépen kikaparta magának a gesztenyét a Code Tek ügyvezető igazgatójaként. Egyre feljebb menetel. Ezenkívül okos befektető, ezért úgy gondolom, ebben van potenciál. Úgy értem, számunkra. – Néha előfordul, hogy az apja úgy beszél, mintha Holly ott sem lenne.

Lisette leül Holly mellé. A lány csupasz vállára fekteti a tenyerét, de ez közel sem megnyugtató. Holly ránéz a nőre, aki csak gyatra pótléka az anyának, akit sosem ismert. Az édesanyja, Caitlin belehalt a szülésbe. Holly nem biztos benne, hogy az apja valaha is képes lesz megbocsátani neki, amiért megölte a feleségét. Holly fejében a Lisette-tel kötött házassága az ő megérdemelt büntetése a tettéért.

A tény, hogy Lisette még nem ment el, azt jelenti, hogy vár. Akar valamit. Kezdetben Holly megpróbálta elmondani az apjának, hogy Lisette mennyire szomorúvá teszi, de John olyan szerelmes volt a perzselő erejű szépségbe, hogy valóban elhitte, Lisette ugyanúgy szereti Hollyt, mint a saját lányát, Alexist meg őt. Férfiak... Néha olyan vakok tudnak lenni.

Holly már rég lemondott arról, hogy bármiféle anya-lánya kapcsolatot alakíthasson ki ezzel a nővel. De legalább ott volt neki Alexis, a mostohanővére, egyben a legjobb barátnője, Lisette első, rövid életű házasságának a gyümölcse, amelyet egy olyan férfival kötött, akinek a nevét sosem ejtette ki a száján.

Holly hatévesen ismerte meg a tizenegy éves Alexist. Azonnal megkedvelték egymást, ami megkönnyítette Lisette helyzetét, mert így a lánya széles vállára helyezhette annak a súlyát, hogy Hollyról gondoskodjon. Holly tisztában volt vele, hogy a természet megáldotta az édesanyja szépségével, míg Alexis erős csontú, esetlen lány volt, egyáltalán nem az a típus, aki – sem akkor, sem most – szemet gyönyörködtető látványt nyújthatott volna egy elegáns partin vagy különleges eseményen. Lisette kizárólag akkor mutatott bármiféle érdeklődést Holly iránt, amikor szüksége volt rá, ahogyan ezúttal is – ha meg kellett jelennie valahol, vagy elvégeznie az úgymond piszkos munkát.

John hátratolja a székét, és biccent a lánya felé.

– A bébiszitterkedés jól mutathat az önéletrajzodban, ha a gyermekgyógyászatra akarsz specializálódni. A gyerekeknek szánt készítmények piaca exponenciálisan növekszik. Igazán hasznos lehet. Tudnod kell, hogy Daniel Goldmannek értékes barátai vannak. Láttam, amikor a Canyon Clubban Charlie-val beszélgetett. És mostanában együtt golfozik Stan Fieldinggel meg velem.

Hasznos. Holly nem akart egész nyáron valami nyafka kölyökre vigyázni, hogy az anyja fodrászhoz meg kozmetikushoz járhasson. És nem akart hallani Stan Fieldingről sem, a legnagyobb olajvállalat vezérigazgatójáról, egyben az apja golfpartneréről, aki régóta befektetett a cégükbe. De amikor meglátta a büszkeséget és a rajongást az apja, a mohóságot pedig Lisette tekintetében, tudta, hogy nem maradt más választása. Hiszen ő is Monroe, akinek az a feladata, hogy segítsen kiterjeszteni a birodalmat. Mégis érdekesnek találta a kettős mércét. Alexistől nem várták el, hogy a Health ProX-nél dolgozzon. Azt semmiképp, hogy ügyfeleket nyerjen meg a cég számára. Éppen ellenkezőleg: az apja és Lisette leginkább azt akarták, hogy a lehető legtávolabb tartsa magát az üzlettől.

Holly feláll az asztaltól.

– Várj! – szólal meg Lisette.

Holly egy pillanatra eljátszik a gondolattal, hogy a mostohaanyja talán valami biztatót mond neki.

– Igen? – Gyűlöli a reményt, amely a mellkasában éled, de képtelen elfojtani.

– Vigyél fürdőruhát a Goldman-interjúra! Van medencéjük.

– Rendben – válaszolja. Amint kimondja, máris megbánja, hogy a szó olyan édesen és engedelmesen hagyja el a száját. Hiszen ezzel valójában elárul mindent, ami a szívében rejlik.

Holly felsiet a csigalépcsőn a lenyűgöző, Forest View-n álló háznak abba a szárnyába, ahol lakik, és elhalad Alexis szobája előtt, amely most Lisette otthoni edzőtermeként szolgál. Már a legkevésbé sem hasonlít arra, amikor még Alexis ott lakott. A mostohatestvére két évvel ezelőtt költözött el, mert huszonöt évesen, frissen végzett ápolónőként eljött az ideje, hogy a saját lábára álljon. Ezt akarta. Most Lynnmourban lakik, tízpercnyi autózásra, egy alagsori lakásban. Egy egyszerű garzonban, mert Alexis képtelen munkát találni. A gondoskodó és figyelmes Alexisből csodálatos ápolónő válna, de nem szerepel jól az állásinterjúkon. Fogalma sincs, hogyan adja el magát. Ez Holly asztala.

Hollynak rettenetesen hiányzik a mostohanővére. Alexis a lelke mélyéig jó, a legönzetlenebb, legkedvesebb ember, akivel a lány valaha találkozott. Ám úgy tűnik, mégis Holly az egyetlen, akinek hiányzik. A szobája falát borító állatjogi szervezetek posztereinek és a színes faliszőnyegeknek a helyén most a padlótól a mennyezetig nyúló tükrök ragyognak, hogy Lisette minden szögből tökéletesen láthassa magát edzés közben.

Holly sóvárogva vágyott a régmúlt napok után, amikor Alexis esetlenül lehuppant az ágyára, valahányszor beszélgetni szeretett volna – vagyis csaknem mindig –, miután virslis pizzát rendelt, mert tudta, hogy Hollynak az a kedvence, illetve a közös filmnézések után, amit Holly szobájában rendeztek, mert ott volt nagyobb képernyős tévé. A mostohanővére számára mindig ő volt az első. Még akkor is őt választotta, amikor tizenhárom éves korában meghívta Alexist egy ottalvós buliba Sloane Perkins, aki a legmenőbb lánynak számított a hetedik évfolyamon.

Alexis az egyetlen ember, aki teljesen elfogadja Hollyt. Persze csak azért, mert nem tud semmit. És soha nem is fog.

Holly felsóhajt, és belép a tökéletesen rózsaszín szobájába. Elhúzza a függönyt, és kinéz az ablakon, a hűvös üveghez szorítja a homlokát. Ha kinyitja az ablakát, hallja a Capilano-folyó zúgását. Bárki más számára ez a hely maga lenne a paradicsom, de Hollynak inkább börtön – szép kilátással.

Mindig is tisztában volt vele, hogy a mostohaanyjával való kapcsolata nem normális, de nem tudta megfelelően jellemezni, amíg az elmúlt évben fel nem vett egy szabadon választható tárgyat pszichológiából. Most már tudja, hogy Lisette a narcisztikus személyiség klasszikus példája; Alexis fölösleges teher számára, míg Holly a bábu, akit mozgathat. Az egyetlen dolog, amire Lisette megtanította, hogy a szeretet feltételekhez kötődik. A kurzus professzora, Luke Phillips sok mindenről felvilágosította Hollyt az emberi viselkedéssel kapcsolatban. A lány elmosolyodik, amikor erre gondol. Ez egy olyan kapcsolat, amit Lisette-nek nem sikerült az irányítása alá vonnia.

De vajon Holly miért nem közli a mostohaanyjával, hogy menjen a pokolba? Miért áll jogában Lisette-nek megmondani, milyen munkát vállaljon, hogyan viselkedjen, mit mondjon? Belefáradt már abba, hogy eljátssza a Barbie babát, a kirakatba tehető lányt.

Holly felvesz egy tengerészkék, egyberészes fürdőruhát, belebújik a farmer rövidnadrágjába, egy ujjatlan pólóba meg egy kapucnis pulóverbe, és kézbe veszi a hátizsákját. A bejárati ajtó felé közeledve észreveszi Lisette smaragd fülbevalóját a hallban lévő kisasztalon. Belecsúsztatja a zsebébe, és élvezettel átadja magát a kellemes borzongásnak, ami azzal jár, hogy elvette, csak mert megteheti.

Az ingerültsége csak fokozódik, amikor kiér a félkör alakú kocsifelhajtóra.

– A fenébe is, Lisette! – Akár egy gyerek, belerúg a mostohaanyja Mercedesének a kerekébe, mert a kocsi elállja az utat a fehér Jeep előtt, amit Holly az apjától kapott a tizennyolcadik születésnapjára. Tudta, hogy ha bemegy, és megkéri Lisette-et, hogy álljon arrébb, a nő őt hibáztatja majd, és elmondja, hogy amikor ő volt fiatal, nem lehetett saját autója – „A mai lányok rettenetesen el vannak kényeztetve! Persze Alexis nem, de mások.” Legalább egy napig szóba sem áll majd Hollyval, aztán meg arról panaszkodik, hogy bár az egyik kismadara már kirepült a fészekből, a ház időnként még így is túl zsúfoltnak hat. Hollynak már nem volt energiája vagy lelki ereje még több bűntudatot és hibáztatást elviselni, aznapra már éppen elég terhet pakoltak a vállára. Így is alig bírta el.

A garázs hátuljából előrángatja a biciklijét, és úgy dönt, hogy inkább letekeri a tízperces utat a Cliffside Roadon, ami Goldmanék házáig vezet.

Amikor elindul jobbra a Montroyal Boulevardon, a telefonja rezegni kezd a hátizsákjában. Megáll, bár ezzel azt kockáztatja, hogy elkésik Goldmanéktől.

– Most nem tudok beszélni – mondja Alexisnek, amikor a mostohanővére kerek arca jelenik meg a kijelzőn. Mindig túl közel tartja a telefont. Amióta két éve elköltözött otthonról, már nem sminkeli magát.

– Tiszta sápadt vagy abban a sisakban. Hová mész?

– Egy állásinterjúra tekerek. Bébiszitterkedés. Anyád találta ki. Ne is kérdezd!

– Bébiszitterkedés? Azt hittem, nyáron Johnnak kell segítened az értékesítésben.

– Így igaz. Nappali műszak, éjszakai műszak.

Alexis a fejét csóválja, majd hátrafordul valakihez.

Holly ekkor jön rá, hol van a nővére. Dolgozik. És az ott a háta mögött Luke. Amikor Alexis nem talált állást a saját szakmájában, Holly közbelépett. Elintézte, hogy Alexis kapjon egy részmunkaidős állást a nyárra, Holly pszichológiaprofesszorának segített a papírmunkában és a kutatásokban. Hollynak gyakorlatilag könyörögnie kellett – sőt, annál is többet tett.

– Kérlek! Alexis elképesztően jó. Hihetetlenül keményen tud dolgozni, és szorgalmas. Teljesen más, mint én. Szüksége lenne a munkatapasztalatra ahhoz, hogy aztán kapjon egy állást ápolóként.

– Nem vagyok benne biztos, hogy meg tudok birkózni két Monroe lánnyal – élcelődött a férfi, és megcsókolta Holly vállát, mert a lány becsempészte az ágyába, miközben az apja és Lisette a ház másik szárnyában volt, mit sem sejtve arról, hogy mi zajlik a szobájában.

Holly megborzong, összeszorul a gyomra a bűntudattól. Olyan sok minden van, amit csak egyféleképp tud elérni. Alexisnek fogalma sincs arról, milyen viszony fűzi Luke-hoz. Senki sem tudja. Mennyi titok! Ám Holly viszonya a professzorral kihűlőfélben van. Megkapta, amit akart. És ezután már egy cseppet sem érdekli. Csak egy elvarratlan szál, amit nincs energiája letisztázni.

Holly visszafordul a testvéréhez.

– Most el kell mennem Goldmanékhez. Anyád azt akarja, hogy vigyázzak a gyerekükre. Az apa nemrégiben csatlakozott a Canyon Clubhoz.

– Á! – nyugtázta Alexis. – Már értem.

– De legalább van medencéjük. Veled minden rendben?

– Igen. Nem akarsz átjönni munka után? Vagy elmenni valahová? Thai kaja és mozi?

El akart? Az biztos, hogy nem akart hazamenni, ahol Lisette és az apja kifaggatják majd Daniel Goldmanről, meg rábeszélik, hogy kérdezgesse a fickót a pénzügyeiről. És talán ideje lenne szakítania Luke-kal, hogy végre túlessen ezen is.

– Talán. Üzenek, ha végeztem – mondja Holly.

– Oké. Igyál sok vizet! Szeretlek. Ó, Mr. Phillips üdvözöl!

– Én is üdvözlöm. – Holly megköszörüli a torkát. – Én is szeretlek.

Bontja a hívást, hosszan kifújja a levegőt, majd felteker a Cliffside Roadon egy földszínű emeletes házig, amelynek egyszerű deszkaburkolata van meg egy verandája két fehér hintaszékkel és egy kovácsoltvas asztalkával. Kedves, hétköznapi családi ház, nem olyan aranykalitka, mint amiben Holly él.

Letámasztja a biciklijét a kosárlabdapalánk alá a kocsifelhajtón, majd leveszi a sisakját, és ráakasztja a kormányra, aztán a derekára köti a pulóverét. A fogát csikorgatja, amikor felemeli a kezét, hogy bekopogtasson Goldmanék piros bejárati ajtaján.

Kivágódik az ajtó, majd kiront rajta egy kisfiú, átugorja a verandán heverő kosárlabdát, elviharzik Holly mellett, és anélkül, hogy körülnézne, kirohan az utcára.

Holly ösztönösen utánaszalad, és elkapja a derekánál fogva.

– Hékás! A felhajtó végénél meg kell állni, oké?

A fiú végignéz rajta a nagy, kék szemével, bozontos, szőke haja az arcába hullik. Elvigyorodik, és két gödröcske jelenik meg a rózsás arcán. Ha Hollynak rá kell vigyáznia, legalább a kölyök imádnivaló.

A kisfiú visszaszalad a nyitott ajtóhoz, ahol felbukkan egy nő, majd végigsimít a vállig érő, fénytelen szőke haján. Gyengének és kimerültnek tűnik, de a mosolya kedves és barátságos. Nincs kisminkelve, és egyáltalán nem hasonlít a Lisette társaságában mozgó nőkre. Holly el sem tudja képzelni, ahogy együtt ebédel a mostohaanyja felszínes barátnőivel.

– Üdv, Holly! Sarah vagyok, és ez a kismajmóc itt Jacob.

Jacob pajkosan elvigyorodik.

– Örülök, hogy megismerhetlek.

– Köszönöm. Mint látod, Jacobnak még jó néhány dolgot meg kell tanulnia, többek között azt is, hogy nem szabad kiszaladni az útra. – Sarah a fiát korholja, de a szavait szeretetteljes fejcsóválás kíséri. – Vagy ne nyissa ki az ajtót, ha kopognak, mielőtt én felérek az alagsorból. Éppen a vörös szobában voltam.

Hollynak erről valamiért azonnal a Ragyogás jut eszébe, és finoman megborzong. Még régebben megkérte Alexist, hogy nézzék meg a filmet, amíg a szüleik nincsenek otthon. És Alexis azt válaszolta: „De csak akkor, ha megígéred, hogy ha rosszat álmodsz, az én szobámba jössz, és nem anyáékhoz.” Hollynak mindig rémálmai voltak, és mindig Alexis ágyában kötött ki.

Úgy belefeledkezett a saját gondolataiba, hogy nem is hallotta, mit mondott Sarah. Igyekezett újra az előtte álló nőre összpontosítani.

– Fényképész vagyok. A vörös szoba a sötétkamrám. Jacob hívja így a vörös lámpák miatt. Majd egyszer megmutatom, ha van kedved. Már ha érdekel a fotózás.

– Nagyon is érdekel – válaszolja Holly. – Főleg az utazásokról készült képek.

– Remek – nyugtázza Sarah. – Azokat én is szeretem, de mostanság nem gyakran hagyom el a házat. Így azt fényképezem le, amit magam körül látok. – Azzal ránéz a fiára, aki megrángatja a karját.

Sarah a szöges ellentéte Lisette-nek. A hűvös helyett meleg a tekintete, a testtartása nem merev, hanem hívogató. Barátságos és nyitott, még ha kissé feszültnek látszik is.

– Van Instagram-oldalad, amit bekövethetnék? – érdeklődik Holly, aztán rámosolyog Jacobra, aki láthatóan mindent elkövet, hogy felhívja magára a figyelmet. – Fogadni mernék, hogy te nagyon magasra tudsz ugrani.

– Ezt nézd! – Azzal Jacob felpattan a levegőbe.

– Lenyűgöző!

– Csak óvatosan, Jacob! – szól Sarah, majd visszafordul Hollyhoz. – Sajnos semmit nem tudok az Instagramról. Bár Facebook-profilom van. – Megvonja a vállát. – De néha még az is teljesen összezavar. Posztok, hashtagek meg azok a fura emotikonok.

Holly sikeresen elfojt egy mosolyt.

– Igen, az emojik. Először tényleg nehéz kiigazodni rajtuk. – Máris kellemesen érzi magát ennek a hétköznapi anyának a társaságában, akinek semmi érzéke a közösségi médiához. – Ha fényképész vagy, az Insta a legmegfelelőbb platform számodra. Ha szeretnéd, én szívesen segítek regisztrálni.

Sarah idegesen a nyakához kap.

– Ó, ez igazán nagyon kedves ajánlat! Lássuk, hogy is van ez! Nem dolgoztam hivatásos fotósként, amióta terhes lettem Jacobbal. És az már nagyon rég történt. Tudod, ez már így is kicsit túl sok.

– Persze. Teljesen megértem – mondja Holly, aztán vidáman rámosolyog a nyughatatlan kisfiúra, aki kettejük között ácsorog. Az egész beszélgetés alatt egy pillanatra sem állt meg. – Láthatnám, hogy tudsz kosarazni?

– Apa azt mondja, hogy egy cselezőmester vagyok! – Jacob elrohan a veranda végébe, megkaparintja a kosárlabdát, majd bemutat egy cselt, akár a profik. Aztán megáll, és várja a dicséretet.

– Szép volt! – Holly ad neki egy pacsit, aztán visszafordul Sarah-hoz. – Az én Instagram-fiókomnak az a neve, hogy „HollyGoLigthly99”. Ha esetleg meg akarnád nézni.

– Mint az Álom luxuskivitelben főszereplője?

– Igen. Az egyik kedvenc filmem.

– Ez igazán vicces. Én is imádom – válaszolja Sarah.

Holly előveszi a telefonját, és odatartja Sarah elé, hogy a nő megnézhesse az idővonalát: a szelfiket, amiket Holly a tengerparton meg az egyetemi campuson készített, és a legutóbbi kedvencét, amelyen Michelle Obama könyvét tartja a kezében, amit még el sem olvasott. A kirakatba illő életét, amely nagyszerűen festett a képernyőn, de a valóságban kész zűrzavar volt.

– Hűha! Jó érzéked van ehhez. Gyertek, menjünk be!

Holly nem tudja eldönteni, hogy Sarah bókja őszinte volt-e. Az asszony betereli a házba Jacobot, Holly pedig követi a kisfiút. Amikor beérnek, elteszi a mobilját. A beltér világosszürke és krémszínű, egy-egy narancssárga és kékeszöld kiegészítővel, mint egy díszpárna vagy kisasztal. Otthonosságot sugároz, nem úgy, mint a saját otthona, amit Lisette úgy rendezett be, mintha bármelyik pillanatban eljöhetnének lefotózni egy lakberendezési magazintól.

Jacob előreszalad, és miközben Sarah és Holly sétálnak a nappali felé, bekeretezett fényképek kísérik őket a falakon, lenyűgöző felvételek a Capilano-folyóról, a Cleveland duzzasztógátról meg a függőhídról, spontán felvételek Jacobról és az apjáról, Danielről. Jóképű fickó – sűrű, barna haj, kisfiús arc és markáns állkapocs –, de határozottan úgy fest, mint a többi Forest View-i apuka, akiket Holly ismer: gazdagnak, elfoglaltnak és felszínesnek tűnik.

– Ezek gyönyörűek! – Holly rámutat a Danielről és Jacobról készült fotósorozatra, amely ugrás közben kapta őket lencsevégre a csendes-óceáni apályban. Sarah-nak sikerült megragadnia a tökéletes pillanatot, a hullámok tajtékozva sodródnak a csupasz lábuk alatt, az arcukról sugárzik az öröm és a szabadság. Vajon milyen érzés lehet?

– Ó, köszönöm! – válaszolja Sarah, majd a kanapéra pillant, ahol Jacob áll, és kitárja a kezét, mintha repülni akarna. – Jacob! Eszedbe ne jusson! – Kifújja a levegőt, és visszafordul Hollyhoz. – Daniel úgy gondolja, jót tenne nekem, ha ezen a nyáron már kezdhetnék valamit magammal. Elég régóta vagyok már főállású anyuka. – Sarah odamegy a kanapéhoz, és a padlóra mutat. – Szállj le, kérlek!

Holly ismét sikeresen elfojtja a mosolygását Jacob félelmet nem ismerő huncutsága láttán. Aztán kinéz a hatalmas, kétszárnyú üvegezett erkélyajtón, és a hátsó kertben megpillantja a süllyesztett medencét, amely csillog a napfényben.

Sarah az üvegezett tolóajtón át a medencére mutat.

– Lisette mesélte, hogy képzett életmentő vagy. Nem bánnád, ha úsznátok egyet Jacobbal? – Ránéz Holly vállára. – Látom, hogy már fürdőruhában vagy.

Holly a póló alá tűri a fürdőruha pántját, és bólint. Cseppet sem bánja. A víz a legkedvesebb közege. Az apja és Lisette ragaszkodtak hozzá, hogy a lányok kiválóan megtanuljanak úszni, mert azt akarták, hogy csatlakozzanak az úszócsapathoz a York House-ban, vagyis az előkelő magán-leányiskolában, ahová gyerekkorukban jártak. Miután kiváló úszók voltak, könnyedén felvették őket a csapatba, és nyáron vízimentőként dolgoztak. Persze Alexis valóban életeket akart menteni, de Holly számára ez pusztán kiváló lehetőség volt arra, hogy fiúkkal találkozhasson, ha már az iskolában erre nem nyílt lehetősége, nem mintha bármikor is randevúzhatott volna. A férfiak a valódi élethez tartoztak.

– Gyere! Megmutatom a hátsó részt.

Jacob feltépi az ajtót, és kirohan, Holly pedig követi Sarah-t a napozóteraszra, ahol négy türkiz fotel áll a vese alakú medence mellett egy kerek üvegasztallal, ahol piros napernyő szolgáltatja az árnyékot. Egyszerű és szerény, akár Sarah. A medencétől jobbra kis faház áll.

Sarah észreveszi, hogy Holly a házikót nézi.

– Az Daniel kuckója. Ne engedd, hogy Jacob ott játsszon! A férjem óvja és védi a kis barlangját. Még azt sem szereti, ha én bemegyek. – Sarah a szemét forgatja, és felnevet. – Férfiak...

Holly elmosolyodik, és a teraszról nyíló, különleges kilátásra irányítja a figyelmét. El kell takarnia a szemét a napfény elől.

– A mi házunk éppen a folyó túloldalán áll. Az a beton-üveg épület ott, középen.

Sara hunyorogva a távolba néz.

– Ó, az egy pompás ház! Nem is tudtam, hogy ilyen közel lakunk egymáshoz.

Holly kicsit balra húzza az ujját.

– Az én szobám ott van, felül. – A folyó vize fodrozódik, pedig nem fúj a szél, és a Goldmanék házához közeli erdő fái alig mozdulnak a magas páratartalomban. A bütykös ágak közötti kis résben Holly éppen rálát a széles ablakára, ahol elhúzta a függönyt. Senki sem érti, milyen az élete abban a házban. A folyónak ezen az oldalán minden olyan más.

Sarah kurtán biccent, majd visszavezeti Hollyt a nappaliba. Jacob a sarkában van, és Sarah a fiára szegezi a tekintetét.

– Jacob! Kérlek, vedd fel a fürdőnadrágodat!

Jacob ügyet sem vet az anyjára, nagy puffanással lehuppan a kanapéra.

Sarah azonnal megfeszül, de gyorsan sikerül lepleznie a reakcióját azzal, hogy Hollyra összpontosít.

– A mostohaanyád azt mesélte, hogy most fejezted be az első évet az orvosi egyetemen.

Holly köhint egyet.

– Igen. A British Columbia Egyetemen.

– Szép teljesítmény. De miért éppen a gyógyászatot választottad?

Holly ugyanazzal a hazugsággal hozakodik elő, amit mindenkinek mond.

– Hogy együtt dolgozhassak apával a Health ProX-nél. Hiszen egy nagy, boldog családi vállalkozás vagyunk.

Holly azt kívánja, bárcsak ne lenne Monroe, hanem pusztán önmaga, bármit jelentsen is ez. Ám az apja feltételekhez kötötte, hogy huszonöt éves korában hozzáférhessen a vagyonkezelői alapjához: diplomát kell szereznie a gyógyszerészeti egyetemen, és képviselje a Health ProX-et. Így próbálta meg örökre Forest View-hoz – és saját magához – láncolni.

Milyen szerencsés Jacob, hogy olyan anyja van, aki nyilvánvalóan szereti, aki megengedi, hogy szabadon játszhasson és futkározhasson! Milyen szerencsés, hogy egyáltalán van anyja!

Sarah várakozásteljesen néz rá.

– Szóval, mit gondolsz? Lenne kedved ehhez a munkához? Ha nincs ellenedre, ma tarthatnánk egy próbanapot, és meglátjuk, hogy megy a dolog Jacobbal.

– Igen! – rikoltja a kisfiú, és rávigyorog Hollyra.

A lány visszamosolyog.

– Nagyon szívesen. – És komolyan is gondolja. Úgy tűnik, Jacob egy szempillantás alatt megkedvelte, Sarah nagyon barátságos, és ez a ház kellemes, sokkal kellemesebb, mint az ő otthona.

– Nagyszerű. A sötétkamrában leszek, ha kellenék.

– Felveszem a fürdőnadrágomat! – Jacob a másodperc töredéke alatt felpattan a kanapéról, és a lépcsőnél terem.

Holly felnevet. Úgy tűnik, mégsem lesz olyan szörnyű vigyázni erre a gyerekre.

Sarah-nak elkerekedik a szeme.

– Hűha! Kedvel téged. Általában sokkal... makacsabb.

Holly érzi, hogy elpirul.

– Nem fog unatkozni. Imádok úszni és biciklizni, lefoglalom.

A sarokban álló, fonott kosárból kicsorduló játékokból és elektronikai eszközökből meg a falhoz tolt festőállványból ítélve Jacobnak így is sok lehetősége nyílik arra, hogy lefoglalja magát. Holly égető késztetést érez, hogy benézzen a többi szobába. Mindig ez történik, amikor új helyen jár: az emberek otthona a valódi önmagukat tükrözi, pedig a titkaikat nem könnyen árulják el. És olyan sokat megtudhatunk, ha körülnézünk valakinek az otthonában. Erre Luke tanította meg. Nem feltétlenül a tárgyakról van szó, sokkal inkább arról, ahogyan az ott lakók elrendezik őket – mit tesznek közszemlére, és mit rejtenek el. Mindegyik sokatmondó. És Holly tudni akarta, mit mond Goldmanék otthona a gazdáiról.

Hollynak pittyen egyet a telefonja, és előveszi a hátizsákjából. Érzi, hogy Sarah őt figyeli. Talán ez rossz fényt vet rá? Talán nem szeretnék, ha használná a mobilját? Elvégre ez egy állásinterjú.

– A mostohanővérem az – magyarázza. – Nem bánod, ha gyorsan válaszolok neki?

– Csak nyugodtan – feleli Sarah. – De aztán, ha nem gond, menj fel, sürgesd meg Jacobot, és ússzatok egyet!

Holly elmosolyodik.

– Mindenképpen.

Sarah sarkon fordul, és elindul az alagsorba vezető lépcsőn.

Alexis: Hogy megy?

Holly: Az anyuka kedves. A gyerek cuki. Az apával még nem találkoztam.

Alexis: Ő is imádni fog.

Holly elhúzza a száját.

Most mennem kell.

Trappolást hall az emeletről, ezért elteszi a telefonját, hogy megnézze Jacobot. Amikor felér, a kisfiú ajtaját nyitva találja. Még mindig a vasemberes pizsamája van rajta, éppen az ágyáról ugrál le és fel. Nagy puffanással földet ér, és amikor megpillantja Hollyt, elkerekedik a szeme.

– Gyakorlok.

Holly felnevet.

– Mehetünk úszni? – Holly felhúzza a pólóját, hogy megmutassa az ízléses, de mutatós, sötétkék, egyberészes fürdőruháját. Fontos, hogy az ember legalább fizikailag kellemesen érezze magát, ha már lélekben nem tudja. – Húzd fel a fürdőnadrágodat, és megtanítalak, hogy kell lemerülni a kalózok kincséért.

Holly kedvesen megborzolja a kisfiú haját, aztán kimegy a folyosóra, hogy megvárja, amíg átöltözik. Büszke magára, amiért ilyen jól kezeli a gyereket. Azt kívánja, bárcsak az apja is látná, milyen ügyesen bánik a gyerekekkel.

Végignéz a folyosón, és észreveszi, hogy Sarah hálószobájának nyitva van az ablaka. Odalopózik, és beles. Tágas, de barátságos helyiség, mentazöld fotel áll a sarokban egy puha, fehér takaróval, és Holly elképzeli, ahogy Sarah és Jacob összebújva olvasgatnak benne. A hely biztonságot sugároz. Mint azok a hálószobák, amelyeket a családi sorozatokban lát az ember. Holly a legszívesebben leheveredne a bájos, égkék ágytakaróra, és beletemetné az arcát a pihe-puha, krémszínű párnákba.

– Holly? – kiáltja Jacob a szobája ajtajából.

A lány visszasiet hozzá. Fehér fürdőpólót és kék fürdőnadrágot húzott, hogy a lehető legkisebb bőrfelület legyen kiszolgáltatva a kegyetlen napsugaraknak.

– Indulás!

Kettesben elindulnak lefelé, Jacob a lány tenyerébe csúsztatja az apró kezét, és elkezdi húzni a medence felé. Aztán mielőtt Holly megállíthatná, beugrik a vízbe. A lány egy pillanatra kétségbeesik, de amikor látja, hogy a kisfiú magabiztos úszó, végül fellélegzik.

– Ezt nézd! – kiáltja. Jacobnak elkerekedik a szeme, amikor a lány bemutat az ugródeszkáról egy tökéletesen kivitelezett bicskaugrást.

– Hű! Megtanítasz engem is?

– Nyár végére mesteri ugró leszel!

Jacob lebukik a víz alá a medence sekély felén, hogy bemutasson egy sete, víz alatti cigánykereket, amit Holly kuncogva figyel. Ám ekkor hall valamit a háta mögül.

Amikor megfordul, megpillantja az alagsori ablakot, amely szemmagasságban helyezkedik el. Az ablakban ott áll Sarah, az arcát félig eltakarja egy hatalmas fényképezőgép. Sarah kopogtat az üvegen, és integet, aztán Hollyra irányítja a lencsét, és kattint egyet.

Holly feszülten elmosolyodik.

Jacob a medence túlsó végében van. Nem is lesz rajta a képen.

Hollynak libabőrös lesz a karja. Úgy érzi, mintha Sarah átlátna rajta.

Márpedig nem akarja, hogy bárki is megtudja, mit rejteget.