Frankfurti utas

részlet

Translation entitled „Frankfurti utas” © 1970,
Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie: Passenger to Frankfurt

© 1970, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved

www.agathachristie.com

Fordította Katona Tamás

Hungarian translation © Katona Tamás jogutódai, 2024

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

Szerkesztette Daróczi Péter

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

A borítót Tillai Tamás sorozatterve alapján

Tóth Gábor tervezte

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 364 1

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Margaret Guillaume-nak

„A vezetői szerep nagy hajtóerő,
de néha ördögivé válik…”

Jan Smuts

Bevezetés

Most az író beszél:

Az első kérdés, amelyet – akár személyesen, akár postai úton – fel szoktak tenni az írónak, így hangzik:

– Honnan veszi az ötleteit?

Nagy a kísértés, hogy az ember ezt válaszolja:

– Mindig a Harrodsba megyek értük. – Vagy: – Többnyire az Army and Navy Áruházból. – Vagy ingerültebben: – Próbálkozzék a Marks és Spencerben.

A közvélemény szentül meg van győződve róla, hogy van valahol egy varázslatos ötletforrás, és az írók felfedezték, miképp lehet meríteni belőle.

Az ember mégsem küldheti vissza a nála tudakozókat az Erzsébet-korba Shakespeare szavaival:

„Hol születik meg a mű,
Az ész termi, vagy a szű,
Hol nő, hogy lesz nagyszerű,
Felelj, felelj.”1

Csak ennyit mondhatok határozottan:

– A tulajdon fejemből.

Ez persze nem segít a kérdezősködőnek, de ha rokonszenvesnek találom, megenyhülhetek iránta, és kissé tovább mehetek:

– Ha egy ötlet különösen vonzónak tetszik, és úgy érzem, hogy juthatok vele valamire, megforgatom kicsit, próbára teszem, felerősítem, lecsendesítem, amíg fokozatosan ki nem alakul a végleges formája. Akkor aztán neki kell állni, hogy megírjam. Ez már nem is olyan kellemes, hanem kemény munka. De az is lehet, hogy gondosan elraktározom, hogy egy-két esztendő múlva felhasználhassam.

A következő kérdés – vagy inkább kijelentés – valószínűleg ez lesz:

– Feltételezem, hogy a való életből meríti a szereplőket.

Tüstént cáfolni kell az efféle szörnyeteg gondolatokat:

– Nem. Én találom ki őket. Az enyéim. Az én szereplőimmé kell válniuk – azt kell tenniük, amit én akarok, úgy kell viselkedniük, ahogy én óhajtom –, hiszen csak azért vannak önálló gondolataik, mert valóságos alakokat csináltam belőlük.

Vagyis az író adja meg az ötletet, és találja ki a szereplőket – de most jön a harmadik nélkülözhetetlen elem: a környezet. Az első két elem belső forrásokból fakad, a harmadik azonban kívülről jön – ott kell lennie valahol –, és már létezik. Nem az író találja ki, és valóságos.

Lehet, hogy jártál valamikor egy nílusi hajóúton, és éppen erre a környezetre van szükséged egy történethez. Ebédeltél egyszer Chelsea-ben, egy kávéházban. Láttál valami veszekedést – egy lány kitépett egy marék hajat a másik lány sörényéből. Tökéletes kezdés az éppen megírandó könyvedhez. Utazol az Orient Expresszen. Remek mulatság lesz, ha megteszed egy dédelgetett ötleted színhelyének. Teázni mész egy barátnődhöz. Amikor megérkezel, a hölgy bátyja becsukja a könyvet, amit éppen olvasott, és azt mondja: „Nem rossz. De miért nem szóltak Evansnak?”

Máris elhatározod, hogy a következő könyvednek ez lesz a címe: Miért nem szóltak Evansnak?

Még azt sem tudod, ki lesz Evans. Nem baj. Evans egyszer csak testet fog ölteni – a cím pedig már megvan.

Bizonyos értelemben tehát nem te találod ki a történet környezetét. A környezet ugyanis tőled függetlenül létezik, csak ki kell nyújtanod a kezedet, ki kell választani valamelyiket. Vasúti szerelvény, kórház, londoni szálloda, karibi tengerpart, vidéki falucska, koktélparti, lányiskola.

Egy szabály mégis van – ott kell lenniük. Valóságos személyeknek valóságos helyszíneken. Térben és időben meghatározott helyen. És honnan szerezhetsz megbízható tájékoztatást erről – azon kívül, amit a tulajdon szemeddel látsz és a tulajdon füleddel hallasz? A válasz ijesztően egyszerű.

A sajtóból, hiszen a reggeli újságod napról napra szolgál hírekkel. Mi történt aznap a világon? Mit gondolnak, mondanak, tesznek az emberek? Tartsunk tükröt 1970-ben Anglia elé!

Nézzük végig a címoldalt egy hónapon keresztül, jegyzeteljünk, fontolgassunk és rendszerezzünk!

Mindennap gyilkosság.

Megfojtott lány.

Öregasszony, akit megtámadnak és kifosztanak.

Fiúk és fiatalemberek – támadók és áldozatok.

Kirabolt épületek, szétvert telefonfülkék.

Kábítószer-csempészés.

Rablótámadások.

Eltűnt gyermekek – és meggyilkolt gyermekek holtteste nem messze az otthonuktól.

Ez volna Anglia? Csakugyan ilyen Anglia? Az ember úgy érzi, hogy nem, de ilyenné válhat.

Erősödik a félelem attól, ami következik. Nem is annyira a történtek miatt, inkább a mögöttük rejlő kiváltó okok miatt. Az okok részben ismerősek, részben nem ismertek, de érezhetőek. És nem csak a tulajdon hazánkban. Vannak kisebb hírek a további oldalakon Európából, Ázsiából, Amerikából – az egész világból.

Gépeltérítés.

Gyermekrablás.

Erőszak.

Zavargás.

Gyűlölködés.

Anarchia.

Ez a pusztítás imádatához, a kegyetlenség élvezéséhez vezethet.

Mit jelent mindez? Egy Erzsébet-kori mondás az életről szól:

„… harsány, haragvó
Történet, ezt egy félbolond meséli,
S értelme nincs.”2

Pedig hát az ember tudja tapasztalatból, mennyi jóság is van a mi világunkban – kedvesség, együttérzés, jószomszédi kapcsolat, fiúk és lányok jócselekedetei.

Miért oly nyomasztóak mégis a napi hírek – a megtörtént dolgok – a valós tények?

Ha az Úr 1970-ik évében írunk egy történetet, meg kell békülnünk a dolgok hátterével. Ha a háttér képtelen, a történetnek el kell fogadnia ezt a hátteret. Képtelen lesz a történet is – a képzelet csapongása. Ott lesznek benne a mindennapok elképesztő tényei.

Szembe kell-e néznünk ilyen képtelen okkal? Titkos hadjárat a hatalomért? Születhet-e új világ a pusztítás esztelen vágyából? Továbbléphetünk-e: lehet, hogy képtelen és lehetetlennek tetsző eszközökkel kísérlik meg mindezt?

Semmi sem lehetetlen, erre tanít a tudomány.

Ez a történet voltaképp a képzelet műve. Nem is akar egyébnek látszani.

De a legtöbb dolog, ami megesik benne, megtörténik a mai világban. Vagy megelőlegezi azt, hogy a jövőben megtörténjen.

Nem képtelen ez a történet – bár a képzelet műve.

Első könyv
FÉLBESZAKÍTOTT UTAZÁS

Első fejezet A frankfurti utas

I

– Kérem, kapcsolják be a biztonsági övüket.

A repülőgép utasai csak lassan engedelmeskedtek. Mind úgy érezték, hogy még nem érkezhettek meg Genfbe. Az álmosak nyögtek és ásítottak. A még álmosabbakat az udvarias, de ellenmondást nem tűrő utaskísérők ébresztgették.

– Kérem. Az öveket.

A hivatalos hang tekintélyt parancsolóan töltötte be az utasteret. Elmagyarázta németül, aztán franciául, végül angolul, hogy nemsokára rövid ideig viharos időjárásra kell számítaniuk. Sir Stafford Nye nagyot ásított, és ültében kihúzta a derekát. Éppen azt álmodta boldogan, hogy horgászik egy angol folyóban.

Negyvenöt éves volt, középtermetű, lebarnult bőrű, simára borotvált képű. Öltözködésben szerette a meghökkentő dolgokat. Kitűnő családból származott, élvezettel viselte a divat szeszélyeit. Ha szokványosabban öltözködő munkatársai összerezzentek emiatt, az csak gonoszkodó kárörömmel töltötte el. Emlékeztetett a tizennyolcadik századi piperkőcökre. Szerette, ha felfigyelnek rá.

Utazás közben kedvenc ruhadarabja egy banditaköpeny volt – Korzikában vette valamikor. Sötét, szinte bíborba hajló kék színe volt, skarlátpiros bélése, hátul pedig egy csuklya lógott rajta, ha akarta, a fejére húzhatta, hogy ne érezze a huzatot.

Senki sem tudta, hogy Sir Staffordnak csalódást okozott-e saját pályafutása. Valószínűleg ő sem. Volt benne némi hiúság, de ugyanakkor olyan ember volt, aki élvezte a gonoszkodást.

Most éppen egy malájföldi vizsgálóbizottság üléséről tért haza. Úgy érezte, hogy az egész rendkívül érdektelennek bizonyult. Megítélése szerint munkatársai előre elhatározták, mit fognak találni. Mindent megnéztek, mindent meghallgattak, de előítéleteken alapuló véleményüket ezek nem befolyásolták. Sir Stafford okozott ugyan kis zűrzavart, de inkább csak az élvezet kedvéért, semmint mély meggyőződésből. Akárhogy is: úgy érezte, legalább némi izgalom költözött az unalomba. Szerette volna, ha több ilyen lehetőség nyílt volna meg előtte. A bizottság tagjai képzett, megbízható és felettébb unalmas emberek voltak. Még Mrs. Nathaniel Edge, a társaság egyetlen hölgytagja, akiről mindenki azt mondta, hogy tele van hóbortos ötletekkel, is óvatossá vált, amikor tényekre került a sor. Látott, figyelt, és a végén nem kockáztatott.

Sir Stafford egyszer már találkozott vele. Egy kérdést kellett közösen megoldaniuk valamelyik balkáni fővárosban. Sir Stafford Nye nem tudta megállni, hogy néhány izgalmas ötletet fel ne vessen. A botrányokat kedvelő Inside News című folyóirat arra célozgatott, hogy Sir Stafford felbukkanása abban a bizonyos balkáni fővárosban szorosan kapcsolódik a Balkán megoldandó kérdéseihez, és küldetése a legnagyobb tapintatot igénylő titkos megbízatás. Sir Stafford egyik barátja azonnal utánaküldte ezt a cikket, és megjelölte benne az említett bekezdést. Sir Staffordot nem hozta zavarba az írás. Derűs mosollyal olvasta. Nagyon élvezte, ezúttal milyen nevetségesen távol jártak az igazságtól az újságírók. Szofijagrádi tartózkodásának egyedüli oka a ritka vadvirágok iránti ártatlan érdeklődése volt – no meg öreg barátnőjének, Lady Lucy Cleghornnak ösztökélése, aki fáradhatatlanul kutatta ezeket a növénytani ritkaságokat, és bármelyik pillanatban hajlandó volt felmászni egy sziklára vagy belegázolni egy mocsárba, ha megpillantott egy ilyen virágocskát, amelynek hosszú latin neve fordított arányban állt a méretével.

A lelkes természetbúvárok kis csapata már tíz napja végezte növénytani kutatómunkáját, amikor Sir Stafford kezdte úgy érezni: kár, hogy az említett bekezdés nem igaz. Kissé belefáradt a vadvirágokba, és bármennyire kedvelte a drága Lucyt, néha bosszantotta a hölgy azon képessége, hogy hatvan-egynéhány évesen pillanatok alatt felkapaszkodott a dombtetőre, és könnyűszerrel megelőzte őt. Mindig ott volt azt orra előtt a királykék nadrág ülepe, és Lucy széltében tagadhatatlanul terebélyesebb volt annál, semhogy királykék kordnadrágot hordhasson. Egy finom kis nemzetközi bonyodalom, amelybe beleüthetné az orrát (gondolta Sir Stafford), amellyel eljátszadozhatna…

A repülőgépen megint megszólalt a fémes hang. Közölte az utasokkal, hogy a genfi repülőteret borító sűrű köd miatt a járatot Frankfurtba irányították át, onnan folytatják az útjukat Londonba. A genfi utasokat a lehető leggyorsabban elszállítják Frankfurtból. Ez egyáltalán nem érdekelte Sir Stafford Nye-t. Ha Londonban is köd van, gondolta, a gépet átirányítják a prestwicki repülőtérre. Reménykedett, hogy erre nem kerül sor. Már így is a kívánatosnál többször járt Prestwickben. Az élet általában és ez a sok repülőút különösképp unalmas, gondolta. Hacsak nem történik – de micsoda?

II

A frankfurti tranzitváróban meleg volt, így Sir Stafford Nye hátrább csúsztatta a lebernyegét, a piros bélés körülölelte a vállát. Éppen egy sört ivott, és fél füllel hallgatta a tájékoztatásokat.

– 4387-es járat Moszkva. 2381-es járat Egyiptom és Kalkutta.

Utak a nagyvilágba. Milyen romantikusnak kellene lennie. De a légikikötők várócsarnokaiban van valami, ami megöli a romantikát. Túl sok ember, túl sok áru, túl sok egyforma színű szék, túl sok műanyag, túl sok siránkozó gyermek. Törte a fejét, ki is írta ezt:

Szeretném én a Földnek népét,
Szeretném én együgyű képét.

Talán Chesterton? Tagadhatatlanul igaza volt. Zsúfoljunk csak elegendő embert össze, olyan kínosan egyformák lesznek, hogy el sem tudjuk viselni a látványukat. Bárcsak láthatnék egy érdekes arcot, gondolta Sir Stafford. Mennyire eltérne a többitől. Megvetően végigmért két pompásan kikészített fiatal nőt, valószínűleg angolt, rövid és még rövidebb miniszoknyában, aztán egy még szebben kikészített, egészen csinos fiatal dámát, aki olyan öltözéket viselt, amelynek a neve nadrágszoknya volt. Még messzebbre merészkedett a divat ösvényén.

Nem érdekelték azok a csinos lányok, akik éppen olyanok voltak, mint a többi csinos lány. Mást szeretett volna látni. Valaki leült mellé a műanyag padra. Az arcát azonnal figyelemre méltónak ítélte. Nem azért, mert különbözött a többitől, inkább azért, mert úgy érezte, hogy ezt az arcot ismeri már. Nem tudta, hol és mikor láthatta, de ismerősnek tetszett. Ami a korát illeti, huszonöt-huszonhat évesnek gondolta. Finom sasorr, vállig érő fekete hajzuhatag. Egy folyóirat hevert előtte, de ügyet sem vetett rá. Őt nézte a nő, várakozással a tekintetében. Hirtelen meg is szólalt. Mély hangja volt, mint egy férfihang. A kiejtése egy csöppet idegen. Ennyit mondott:

– Beszélhetnék önnel?

Sir Stafford várt pár pillanatig, mielőtt válaszolt. Ez nem leszólítás volt. Inkább felszólítás.

– Nem tudom, miért ne tehetné – felelte. – Azt hiszem, rengeteg időnk van.

– Köd – mondta a nő. – Köd Genfben, talán Londonban is. Mindenütt csak köd. Nem is tudom, mit tegyek.

– Nem kell nyugtalankodnia – hangzott a biztató válasz. – Célba fogják juttatni. Ebben igazán ügyesek, higgye el. Hová akart menni?

– Genfbe.

– Azt hiszem, a végén el is jut oda.

– De nekem most kell eljutnom oda. Ha Genfbe jutok, minden rendben lesz. Van valaki, akivel ott találkoznom kell. Biztonságban leszek.

– Biztonságban? – mosolyodott el Sir Stafford.

– Biztonság. Három szótag. Nem olyan három szótagos trágár kifejezés, amelyet napjainkban leggyakrabban használnak. Mégis sokat jelent. Nekem nagyon is sokat. Ha nem jutok most el Genfbe – folytatta –, ha nem ezzel a géppel megyek oda, ha ezzel a géppel minden előkészület nélkül Londonba visznek, meg fognak ölni. – Élesen nézett rá. – Gondolom, nem hisz nekem.

– Attól tartok, nem.

– Pedig igaz. Sok emberrel megtörténik. Szinte mindennapos dolog.

– Ki akarja megölni?

– Nem mindegy?

– De igen.

– Ha hajlandó hinni nekem, nem téved. Amit mondok, igaz. Segítségre van szükségem, hogy biztonságban Londonba érjek.

– És miért éppen engem szemelt ki segítőjének?

– Azt gondolom, hogy maga tud egyet-mást a halálról. Talán látta is már, ahogy bekövetkezik.

Sir Stafford szúrós szemmel nézett rá, de aztán elfordította a tekintetét.

– Van más oka is rá? – kérdezte.

– Igen. Ez – nyújtotta ki vékony barna kezét, és megérintette a köpeny pompás redőit. – Ez itt – mondta aztán.

A férfiban most először támadt fel némi érdeklődés.

– Hogyan érti ezt?

– Szokatlan. Nem mindenki hord ilyet.

– Úgy van. Azt mondhatnám, hogy a szívemhez közel álló tárgy.

– Hasznomra lehetne ez a közel álló tárgy.

– Mennyiben?

– Kérek magától valamit. Valószínűleg elutasít, de nem biztos, mert szerintem maga olyan férfi, aki szívesen vállal kockázatot. Én pedig olyan nő vagyok, aki szívesen vállal kockázatot.

– Halljam az elképzelését – mondta a férfi halvány mosollyal.

– Szükségem van a köpenyére. Szükségem van az útlevelére. Szükségem van a beszállókártyájára. Húsz perc múlva szólítani fogják a londoni utasokat. Nálam lesz az útlevele. Rajtam lesz a lebernyege. Így elindulhatok Londonba, és biztonságosan megérkezhetem.

– Csak nem akar engem megszemélyesíteni?

A nő kinyitotta a táskáját. Kis szögletes tükröt húzott ki belőle.

– Nézzen bele – mondta. – Nézzen meg először engem, aztán saját magát.

Ekkor Sir Stafford végre meglátta azt, ami egész idő alatt ott motoszkált az agyában. A húgát, Pamelát, aki húsz esztendővel azelőtt meghalt. Mindig nagyon hasonlítottak egymásra. Családi hasonlóság. Pamelának egy csöppet férfias volt az arca. Sir Staffordnak pedig kissé nőies, különösen fiatalkorában. Mindkettőjüknek sasorra volt, ívelt szemöldöke és ferde mosolya. Pamela magas volt, százhetvenkettő, ő pedig százhetvennyolc. A tükör fölött visszanézett a nőre.

– Arra céloz, hogy az arcunk hasonlít egy parányit. De ez senkit nem tévesztene meg sem a maga, sem az én ismerőseim közül.

– Természetesen. De nem is kell. Látja, nadrágban utazom. Maga pedig ebben a banditaköpenyben, csuklyával a fején. Csak annyi a dolgom, hogy levágjam a hajamat, belecsavarjam egy újságba, és bedobjam valamelyik szemétgyűjtőbe. Aztán felveszem a köpenyét. Nálam lesz a jegye, a beszállókártyája és az útlevele. Ha nincs itt olyasvalaki, aki jól ismeri, nyugodtan utazhatom maga helyett. Úgy gondolom, nincs itt ilyen közeli ismerőse, hiszen akkor már régen társalogna vele. Felmutatom az útlevelét, amikor szükséges, a köpenyt és a csuklyát úgy összehúzom, hogy csak az orromat, a szájamat és a szememet lehessen látni. Biztonságban kisétálhatok, amikor a gép megérkezik, mert senki sem tudja, hogy rajta vagyok. Biztonságban eltűnhetek London világvárosi tömegében.

– És velem mi lesz? – mosolyodott el Sir Stafford.

– Van egy elképzelésem, ha elég jók az idegei.

– Mondja el. Mindig is imádtam az elképzeléseket.

– Maga elmegy, vásárol egy újságot, folyóiratot vagy valami ajándékot a boltban. A köpenyét itt hagyja a széken. Amikor visszajön azzal, amit vásárolt, máshova ül le. Mondjuk a szemközti pad túlsó végére. Ugyanez a pohár ott lesz maga előtt. Lesz benne valami, amitől álomba merül. Csendesen elalszik egy sarokban.

– És aztán?

– Maga valószínűleg rablás áldozata – mondta a nő. – Valaki belekevert altatót az italába, és ellopta a tárcáját. Valami efféle történet. Igazolja magát, elmondja, hogy ellopták az útlevelét és a papírjait. Könnyűszerrel tudja igazolni magát.

– Ismer engem? Mármint tudja a nevemet?

– Még nem – mondta a nő. – Még nem láttam az útlevelét. Fogalmam sincs, kicsoda maga.

– És mégis azt mondja, hogy könnyűszerrel igazolni tudom magamat?

– Jó az emberismeretem. Tudom, hogy maga fontos ember.

– És miért tegyem meg mindezt?

– Talán azért, hogy megmentse egy embertársa életét.

– Nagyon ki van színezve ez a történet.

– Igen. Nem is nagyon hihető. Maga elhiszi?

Sir Stafford elgondolkozva nézett rá.

– Tudja, hogyan hangzik, amit mond? A gyönyörű kémhölgy szövege valami kalandregényből.

– Meglehet. De gyönyörű azért nem vagyok.

– Kém talán igen?

– Talán annak lehet mondani. Van valamilyen hír, amit megszereztem. Amit meg is akarok tartani. Higgyen a becsületszavamnak: ez a hír fontos a maga hazájának.

– Nem gondolja, hogy teljes képtelenség, amit beszél?

– De igen. Ha le volna írva, képtelenségnek tetszenék. De sok képtelen dolog igaznak bizonyul.

Megint szemügyre vette a nőt. Nagyon hasonlított Pamelára. A hangja, bár a kiejtése kissé idegen volt, olyan volt, mint Pameláé. Amit javasolt, az nevetséges, lehetetlen, teljességgel képtelen és valószínűleg veszélyes. Mármint rá nézve. Balszerencséjére éppen ez tette vonzóvá. Van bátorsága, hogy ilyesmit javasoljon neki! És mi lesz belőle a végén? Azt bizony érdekes lenne megtudni.

– És mi lesz az én részem az egészből? – kérdezte. – Szeretném tudni.

A nő elgondolkozva nézett végig rajta.

– Egy kis változatosság. Valami, ami elüt a hétköznapok rutinjától. Talán ellenszer unalom ellen. De a döntés a maga kezében van.

– És mi lesz a maga útlevelével? Lehet, hogy parókát kell vennem, ha ugyan árulnak ilyesmit a vámmentesben. Nőnek kell álcáznom magam?

– Nem. Nem egyszerűen szerepet cserélünk. Magát kirabolták és elkábították, de azért mégis maga maradt. Gyorsan kell döntenie, mert az idő rohan. És nekem át kell változnom.

– Rendben – mondta Sir Stafford. – Ha valami szokatlannal kínálják meg az embert, nem szabad elutasítani.

– Reméltem, hogy így határoz. De azért biztos nem lehettem benne.

Sir Stafford Nye kihúzta a zsebéből az útlevelét. Szépen beletette a köpeny külső zsebébe. Felállt, ásított, körülnézett, rápillantott az órájára, és odasétált ahhoz az eladóhelyhez, ahol mindenfélét árusítottak. Nem nézett vissza. Vett egy könyvet, és válogatni kezdett a gyerekeknek való plüssfigurák közt. Egy pandánál kötött ki. Megint körülnézett, és visszament oda, ahol ült. A köpeny már nem volt ott. A nő sem. De a fél pohár sör még ott volt az asztalon. Eljött a kockázat pillanata, gondolta. Felemelte a poharat, arrébb ment kicsit, és inni kezdett. Nem sietve. Egész lassan. A sör íze olyan volt, mint korábban.

– Mi a csuda – mondta Sir Stafford. – Mi a csuda…

Átsétált a váró túlsó sarkába. Kissé zajos család tanyázott ott, nevetgéltek, társalogtak. Leült a közelükbe, ásított, fejét az ülés támlájára hajtotta. Egy teheráni gép indulását jelentették be éppen. Sok utas felsorakozott a kijelölt beszállóhelyen. A terem még mindig elég zsúfolt volt. Kinyitotta a könyvet. Megint csak ásított. Már álmos volt, nagyon álmos… Ki kell gondolnia, hol a legjobb aludni. Ahol békén is hagyják.

A Trans-European légitársaság bejelentette, hogy indul a 309-es számú londoni járata.

III

Több utas felállt, és engedelmeskedett a felhívásnak. Ekkorra azonban sok új utas özönlötte el a tranzitvárót, más járatokra várakozva. További bejelentések: köd Genfben és más utazási nehézségek. Egy középmagas fiatalember piros bélésű sötétkék köpenyben, rövidre nyírt haján csuklyával átvágott a várón, és beállt a kijelölt sorba. Felmutatta a beszállókártyáját, és a kilences kapun át távozott.

Újabb bejelentések hangzottak el. Swissair Zürichbe. BEA Athénba és Ciprusra. Aztán másféle szöveg.

– Kérjük Miss Daphní Theodophanusz genfi utasunkat, szíveskedjék az információs pulthoz fáradni. A genfi járat a köd miatt késik. Az utasok az athéni járattal folytatják útjukat. A repülőgép máris indul.

További bejelentések következtek Japánba, Egyiptomba, Dél-Afrikába, a világ minden részébe induló utasoknak. Mr. Sidney Cook dél-afrikai utast kérték, fáradjon az információs pulthoz, mert üzenete érkezett. Daphní Theodophanuszt újra keresték.

– Utolsó felszólítás. A 309-es számú járat azonnal indul.

A váró sarkában egy kislány egy sötét öltönyös urat nézett, aki fejét a pad támláján nyugtatta, és mélyen aludt. Kezében egy kis plüsspandát szorongatott.

A kislány a panda felé nyújtotta a kezét. Az anyja rászólt:

– Ne nyúlj hozzá, Joan. Az a szegény ember alszik.

– Hová utazik?

– Talán ő is Ausztráliába megy, ahová mi is – mondta az anya.

– Neki is van egy olyan kislánya, amilyen én vagyok?

– Azt hiszem, igen.

A kislány sóhajtott, és megint csak a pandára nézett. Sir Stafford Nye pedig tovább aludt. Azt álmodta, hogy párducra vadászik. A párduc nagyon veszélyes állat, magyarázta a szafari vezetőjének. „Nagyon veszélyes állat, mindenki megerősítheti. Sohasem bízzon meg a párducban!”

Az álom hirtelen megváltozott, már ahogy az álmok szoktak. Éppen dédnagynénjével, Matildával teázott, és azt szerette volna, ha hallja, amit mond. De süketebb volt, mint valaha. Sir Stafford sem hallotta a bejelentéseket, csak a Miss Daphní Theodophanusznak szóló első felhívást. A kislány anyja tovább magyarázott:

– Tudod, mindig csodálkoztam, ha egy utas nem jelentkezik. Bárhová repülsz, mindig van ilyen. Valakit nem találnak. Valaki nem hallotta a felhívást. Vagy valaki nincs rajta a gépen. Azon gondolkodom, ki is lehet, mit csinálhat, miért nem jött el. Azt hiszem, ez a hölgy lemaradt a gépéről. Vajon mit csinálnak majd vele?

Erre a kérdésre azonban az információ hiánya miatt senki sem tudott válaszolni.

Tartalom

Bevezetés

Első könyv – Félbeszakított utazás

Első fejezet: A frankfurti utas

Második fejezet: London

Harmadik fejezet: A vegytisztító embere

Negyedik fejezet: Vacsora Erickel

Ötödik fejezet: Wagner-motívum

Hatodik fejezet: Egy hölgy arcképe

Hetedik fejezet: A dédnagynéni tanácsot ad

Nyolcadik fejezet: Vacsora a nagykövetségen

Kilencedik fejezet: Egy ház Godalming közelében

Második könyv – Utazás Siegfriedhez

Tizedik fejezet: Nő a kastélyban

Tizenegyedik fejezet: Ifjak és szépek

Tizenkettedik fejezet: Udvari bolond

Harmadik könyv – Otthon és idegenben

Tizenharmadik fejezet: Tanácskozás Párizsban

Tizennegyedik fejezet: Tanácskozás Londonban

Tizenötödik fejezet: Matilda néni kúrája

Tizenhatodik fejezet: Pikeaway beszélget

Tizenhetedik fejezet: Herr Heinrich Spiess

Tizennyolcadik fejezet: Pikeaway végső szavai

Tizenkilencedik fejezet: Sir Stafford Nye látogatókat fogad

Huszadik fejezet: A tengernagy meglátogatja öreg barátját

Huszonegyedik fejezet: A Benvo-terv

Huszonkettedik fejezet: Juanita

Huszonharmadik fejezet: Skóciai utazás

Utóhang

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
IM Fell French Canon – SIL Open Font License
Jost – SIL Open Font License
Libre Baskerville – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Vollkorn – SIL Open Font License