Christopher Buehlman: Between Two Fires

Copyright © 2012 by Christopher Buehlman

Hungarian translation © Sárpátki Ádám, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Christopher Buehlman: Between Two Fires

Ace, 1st Edition, New York, 2012

Fordította: Sárpátki Ádám

ISBN: 978 963 598 182 3 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Balázs Piroska, Ligeti Szilvia

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: horror, történelmi

ELSŐ RÉSZ

Mármost ezekben a napokban az Úristen elfordította tekintetét az emberek dolgairól, és az angyalok, akik hűek maradtak hozzá, azt mondták egymásnak, vigyázniuk kell Ádám gyermekeire. És meg is tették, ahogy a legjobban telt tőlük.

Most a lázadó angyalok harmadik csoportja lenézett a földre, és látták, hogy Isten visszahúzta a kezét; és a levegő hűvös volt az emberek völgyeiben, és a tenger is lehűlt.

Ekkor az egyik bukott angyal, akit Uzzielnek hívtak, azt mondta, minket az emberek érdekében taszítottak le, mert mi nem alázkodtunk meg előtte; tegyük hát próbára az Urat, és lássuk meg, mit fog tenni, ha éhínséggel sújtjuk a legerősebb királyságaikat. És ez az angyal kiemelkedett a tengerek vizéből, és esőt keltett; és a búza kalásza meg az árpa feje elnehezült attól az esőtől, és lehullott a sárba, vagy összesorvadt, vagy rothadni kezdett; és a jószágok megbetegedtek, nagy számban elpusztultak; cserébe pedig Ádám gyermekei megismerték az éhséget, és az emberek felfaltak mindent, amit csak lehetett, és nem maradt több. És sokan meghaltak. És egyesek kimentek a temetőbe, hogy egyenek azokból, akiket nemrég temettek el. És az azokban az években született csecsemőknek, akik megérték a gyerekkort, csak huszonkét foguk nőtt.

Az Úr pedig nem felelt.

Akkor egy másik bukott, akit Belialnak hívtak, azt mondta, az emberek érdekében kezdődött a mennybéli háború, úgyhogy tegyük próbára őket a legnagyobb királyságaik háborúival; és felemelkedett egy pompás sziget felett uralkodó király kútjából, akinek büszkeséget fújt a szájába; és amikor ez a király megszólalt, megesküdött, hogy megszerzi egy még nagyszerűbb királyság koronáját, s azt a helyet a kardjával fogja elfoglalni. Így aztán fegyverben és lobogókkal tört a szomszédja partjaira. Most a nagyobb király, látván, hogy a birodalma veszélyben van, kiküldött egy hatalmas sereget vasból és ezüstből készült páncélban; és a sziget emberei ellen lovagoltak, akik nyilakat lőttek rájuk, s ezek áthatoltak még a páncéljukon is, és meghaltak. Így hát megkezdődött a hosszú háború.

Az Úr pedig nem felelt.

Így alakult tehát, hogy a bukottak közül az első, akit Lucifernek hívtak, azt mondta, régi ellenségünk alszik; ha nem használjuk ki ezt az órát, elérkezünk a világvégéhez, ahogy azt ő megírta, és ő eltapos és elpusztít minket örökre; most keljünk fel ellene mindannyian, és omlasszuk le a Mennyek falait, és rázzuk ki onnan az igazak lelkeit; és a torkuknál fogva ragadjuk meg angyalfivéreinket, taszítsuk le őket a Pokolba; mi pedig éljünk úgy, mint egykor, fent, a nagy magasban.

Ám egyesek félték Isten angyalainak hatalmát, akik számosabbak voltak, és akiknek Uriel, Gábriel és Mihály voltak a tábornokai, akik közül utóbbi eltiporta Lucifert, és a föld mélyében izzó szénbe taszította, hogy megfeketedjen az arca a koromtól, és tudja, hogy ő alacsonyabb rendű az Úrnál.

És egyesek féltek tőle, hogy Isten felébred majd az álmosságából, és olyan fájdalmakkal és tűzzel kínozza őket, amit még ők sem tanultak meg elviselni, vagy teljesen elpusztítja őket.

És a bukottak közül az első beszélt hozzájuk, és azt mondta, hogy akkor tegyük őt próbára még egyszer; az emberek érdekében sértegettek minket, az ő érdekükben űztek el bennünket, és az ő békéjükért zártak el minket odalent; törjük át öklünkkel a Pokol tetejét, és gyilkoljuk meg Ádám magját; mert ha Isten nem ébred fel, hogy megmentse a kedvenc teremtményét, akkor mélyen szunnyad, és akkor megragadhatjuk őt a hajánál fogva, hogy letaszítsuk a mélybe.

És az egyik bukott, akit Azázélnek hívtak, azt mondta, tűzzel öljük meg őket, vagy faggyal?

És Lucifer szólott hozzá, mondván, hogy egyikkel sem.

Akkor hát mivel, kérdezte a bűnös angyal.

Egy nagy pestisjárvánnyal, felelte Lucifer.

Így hát ez történt.

És azóta, hogy az Úr megszületett az emberek között, ezerháromszáznegyvennyolc év telt el.

EGY

A szamárról

A katonák pénteken találták meg a szamarat. Lesántult, és könnyen meg tudták számolni a bordáit; túl gyenge volt hozzá, hogy elfusson előlük vagy rájuk bőgjön, de úgy tűnt, nem kapta el a betegséget. Csak megöregedett.

Reménykedve nézett rájuk egy fűzfa alól, miközben a legyek miatt a farkát suhogtatta. A kövér, akiről senki sem tudta, hogy maradt kövér, felemelte a fokosát, hogy kiloccsantsa az agyát, de Thomas megállította. A pajtára mutatott. Okosabb lenne előbb bevezetni a pajtába, ahová behúzódhattak a közelgő eső elől. Godefroy egyetértőn bólintott.

A négy férfi rongyos ruhában, rozsdás páncélban utazott, és most már hetek óta nem ettek egy jót – romlott ételt kaptak a házakból, az árkokban leszedték a vízitormát és a gyékényszárak tetejét, de ettek férgeket, bogarakat, makkokat, és még egy bomló macskát is. Annyi füvet fogyasztottak, hogy zöldet vizeltek. A járvány itt nem ismert irgalmat; annyi földművessel végzett, hogy még ebben a termékeny völgyben sem sütöttek kenyeret. Nem voltak elegen, akik lengették volna a kaszát, ahogy elég nő sem élt már, aki hajlandó lett volna összegyűlni a csépléshez; egy molnár sem maradt, hogy őröljön, és egy pék sem, hogy felszítsa a kemencét. A betegség, amit fekete halálnak neveztek, rejtélyesen, de olyan bizonyosan haladt egyik emberről a másikra, amilyen könnyen kezet fogott két férfi, vagy egy gyermek egy barátja nevét kiáltotta, esetleg két nő összenézett. Most senki sem pillantott a szomszédjára, és nem is szólt hozzá. Oly nagy erővel sújtotta Normandiának ezt a részét, hogy a holtakat nem tudták eltemetni; felhalmozták őket a szabadban, koszos hálóingjeikben, és irdatlanul bűzlöttek az augusztusi hőségben, csak úgy nyüzsögtek körülöttük a legyek. Ott feküdtek a gazzal benőtt rozs- és zabmezőkön, ahová önkívületükben menekültek. Szánnivalóan feküdtek a helyi templom árnyékában, ahová abban a reményben kúsztak, hogy e miatt a végső gesztus miatt kevesebb időt kell majd a purgatóriumban tölteniük; felragasztott madarakként tapadtak a mészkőre, amin hűteni próbálták lázas fejüket. Egyesek a házakban bomladoztak, mert már csak ők maradtak, és senki sem vitte ki őket. A tehetősebbek elmenekültek, de a betegség sokszor még a dombok közé, a lápokra és az udvarházakba is üldözte őket, és ott végzett velük.

A katonák tüzet gyújtottak a pajtában, nem messze egy kis pataktól és egy csendes háztól. A fa nyirkos volt és kellemetlenül füstölt, bekormozva a kémény nélküli pajtát, ám hamarosan már leszeletelték a szamár hátsó lábáról a húst, és botokra szúrták fel; szinte nyersen ették, mert nem tudták kivárni, hogy a tűz tegye a dolgát; nyalogatták a véres ujjaikat, és csak bólogattak, mert túlságosan is teletömték a szájukat, hogy szavakkal mondhassák el, mennyire ízlett, amit fogyasztottak.

A nap már narancssárgán közelített a láthatár felé az ónos felhők mögött, amelyek épp kiengedték magukból az esőt, amikor a lány bekukkantott a pajta ajtaján.

– Szervusztok! – mondta.

Thomason kívül mindegyik férfi abbahagyta a rágást.

A lány rossz életkorban találkozott velük: túl idős volt, hogy biztonságban legyen, de túl fiatal, hogy tudja is, miért. Lenszőke haja, ami szép lehetett volna, ha nem csupa zsír és víz, nyirkosan lógott a nyakára, a lábfeje pedig oly nagyra nőtt, hogy túlméretezettnek tűnt botszerű lábához képest.

– Szervusztok! – ismételte.

– Szervusz – felelte Godefroy, és nyúlánk testével felé hajolt, akár a macska, ami észrevett egy madarat.

– Épp Pasztinákot eszitek – jelentette ki a lány tárgyilagosan.

– Csak egy szamár. Kérsz egy kicsit?

Ez utóbbi barátságosan is hangozhatott volna, csakhogy Godefroy megpaskolta az üléséül szolgáló korhadó gerendát. A lánynak mellé kell ülnie, ha ételt akar.

– Nem. A fák között kötöttük ki, hogy elrejtsük, de biztos kiszabadult. Pasztinák a neve – felelte a lány.

– Hát – szólalt meg Thomas –, ez a szerencsénk. Péntekenként nem lenne szabad húst ennünk, de a pasztinák teljesen belefér.

A többiek felnevettek.

– Mekkora a szád, Thomas! – közölte Godefroy, és elidőzött az utolsó sz hangon, ugyanis Thomas félig spanyol édesanyja ragaszkodott hozzá, hogy azt is ki kell ejteni. – Te rohadt udvarházban született!

– Péntek van? – kérdezte a kövér. Erre Thomas és Jacquot is bólintott, amely utóbbinak lefittyedt az egyik szemhéja.

Csak Thomas evett tovább. A többiek a lányt figyelték. Aki csak állt a helyén.

– Gyere, ülj le mellém! – paskolta meg ismét a gerendát Godefroy. A másik kezével hátrasöpört egy tincset ritkuló fekete hajából. Olyan ékszereket viselt, amelyek nemigen illettek egy ilyen koszos emberhez. A lány szeme megállapodott egy aranyláncon lógó jáspiskereszten; ilyesmit a földesúr felesége szokott viselni.

– Segítségre van szükségem – mondta.

– Gyere, ülj ide, és mondd el, miről van szó.

Manapság senki sem akart idegeneket tudni a közelében; a lány kezdett ráébredni, hogy valami sötét motoszkál a férfi fejében.

úgy mondják erőszak meg fog erőszakolni

A lánynak eszébe jutott, hogy megfordul és elszalad a fájához, de egy angyal mutatta meg neki ezeket az embereket, és a pajta felé intett. Tudta, hogy angyal, mert szépséges gesztenyebarna haja látszólag nem lett vizes az esőben, és mert valahol félúton lehetett egy férfi és egy nő között, ám sokkal szebb volt bármelyiknél is; csak intett, és azt mondta:

– Menj, és nézd meg.

Amikor beszéltek hozzá az angyalok, és ő eddig már legalább hármat látott, akkor ugyanazt a normann nyelvet használták, mint ő, amit különösnek talált. Nem külföldinek kellene hangozniuk?

Hitt az angyalban, pedig az mostanra már elment. Ez az angyal látogatta a leggyakrabban, és szeretett a sajátjaként gondolni rá.

Nem futott el.

– Segítségre van szükségem, hogy sírba tegyem apukát.

– Butuska szajha, sírok már nincsenek. Mi már mind egy sírban vagyunk. Csak rakd halomba odakint a csontjait. Valaki majd elviszi.

– Ki?

– Honnan az ördögből tudnám? Ez a ti szomorú kis falutok. Talán jönnek majd érte az apácák, a szerzetesek, vagy tudom is én, kik. Meg hát, mindenki más is csak úgy kiteszi őket.

– Nem tudom megemelni.

– Hát, én meg nem fogom. Nem azért éltem egész eddig, hogy elkapjam holmi halott földesurat cipelve.

– Ő nem földesúr.

– Szarok rá.

– Kérlek!

– Felejtsd el, lány! – mondta Thomas. – Most menj vissza a házba.

Ez a férfi másmilyen volt; nem rémítette meg a lányt, pedig ő volt a legméretesebb; félhosszú, sötét haja egzotikusnak látszott; és jóképű volt, pedig az orra bizonyára többször is eltört, és kerek, gödröcskéhez hasonlatos heg húzódott az arca egyik oldalán. A többieknél több páncélt viselt, valamennyit a lábán és a vállán is, ahogy a páncélinge is lejjebb ért. A páncéling csuklyarésze felett azonban széles, paraszti szalmakalapot hordott, amelynek egy lyukában szaruból faragott kanalat tartott; nyilvánvalóan veszélyes volt, de egy kicsit nevetséges is. Mogorván szólt, de csak úgy, ahogy egy férfi vakkant rá egy gyermekre, hogy gyorsan cselekedjen, ha valami gond adódik.

A lány kedvelte őt.

– Várj egy percet – mondta Godefroy, nem törődve Thomasszal, és most a lányhoz fordult. – Mennyit ér meg neked?

Betyárok. Ez a szó illett ezekre a férfiakra, akik katonákként szolgáltak az angolok elleni háború előtt, ám most az utakat járták, vagy elrejtőztek a fák között, és kiraboltak másokat. Mielőtt elért volna ide a járvány, a lány apja beszélt a szomszédokkal arról, mit tegyenek, ha betyárok jönnének ide.

Erre most eljöttek, és a lánynak senki sem segíthetett.

Miért ment el az angyal? Miért lökte a tolvajok felé?

– Csak egy kis ezüstünk van – mondta a lány –, meg pár könyvünk.

– Ezüst nem kell.

– A könyvek nagyon jók; a legtöbb új, a párizsi egyetemről.

– A könyvekkel csak kitörlöm a seggemet. Én aranyat akarok.

– Azom nincs.

– Ó, dehogy nincs.

Godefroy most felállt, Thomas pedig abbahagyta az evést. Godefroy ezután odament a lányhoz, és két ujjával a koszos ruhája alatt rejtőző szeméremdombjára mutatott.

– Itt, ni – mondta. – Igaz? Itt máris van egy kis aranyad.

Egyedül a kövér nevetett fel, de az is hamisan csengett. Egyikük sem kedvelte a vezérükben, hogy ízlett neki a túlságosan éretlen gyümölcs. A lány egy gyermek finom csontjaival és apró termetével bírt, de a pillantása többet sugallt; valószínűleg az első vérzése küszöbén állt. Ha életben marad, jövő nyárra magas lesz.

– A keresztre feszített Krisztus nevére, Godefroy, hagyd már békén! – közölte Thomas.

– Az csak a férjemé.

– Háh! – vakkantotta Godefroy, mert örült ennek a kis világiasságnak. – És ő hol van?

– Nem tudom.

– Nem kéne magadra hagynia.

– Úgy értem, nem tudom, ki ő. Még nem ígérték oda neki a kezemet.

– Akkor leszek én a férjed.

– Most mennem kéne.

– Mind leszünk a férjed. Jó férjek vagyunk.

– Elkaphatta – figyelmeztette a kövér, aki most megint evett.

– Inkább tőle kapnám el, mint az apjától.

– Hagyd őt békén! – mondta Thomas, és ezúttal nem kérésnek hangzott. Letette maga mellé a szalmakalapját. Megpróbálta csak úgy mellékesen csinálni, de a kövér észrevette, és mivel szintén óvatosnak akart mutatkozni, kiköpte a túlságosan is nagy darab szamarat, amit az imént vett a szájába, a maradékot meg a bőrzsákjára helyezte.

Godefroy Thomas felé fordult.

A lány kisurrant az ajtón.

– Mi van, ha nem akarom békén hagyni? – kérdezte Godefroy.

– Ő csak egy rémült kislány egy házban, ahol mindenki meghalt. Vagy dúl benne a betegség, és te belélegzed majd tőle, vagy Isten keze óvja az életét. Ami még rosszabb lenne ránk nézve. Tartogasd a kurvákra a „férjeskedésedet”.

– Már minden kurva halott – jegyezte meg Jacquot.

– Biztos nem az összes – felelte Thomas, hogy még egyszer, utoljára elmondja, amit akart. – És ha Franciaországban van még egy szajha, akinek meleg a chatte-ja, akkor Godefroy biztosan kiszagolja.

– Vicces vagy – közölte Godefroy. – Mindig is az voltál, Thomas. De meg kell dugnom valamit. Menj, hozd ide azt a lányt!

– Nem.

Thomas felállt. Habár névlegesen Godefroy vezette őket, most hátrált pár lépést. Thomasnak itt-ott őszült már a szakálla, és ráncosodott az arca; ő volt négyük közül a legidősebb, de a karján és a nyaka két oldalán duzzadó izmoktól inkább fiatal bikának tűnt. A combja kemény volt, akár a tetőgerenda, a térdét pedig folyton ugrásra készen hajlította be. Mind részt vettek az angolok elleni háborúban, de csak ő kapott lovagi kiképzést.

Godefroy a pillantásával megkereste a kardját, ami nem kerülte el Thomas figyelmét.

Most fújtatóként beszívta a levegőt, és összeszorított fogán keresztül kifújta. Kétszer megismételte. Már mind látták, ahogy ezt csinálja, csak sosem úgy, hogy velük állt szemben.

Godefroy orrán verejtékcsepp gördült végig.

– Majd én hozom – jelentette ki Jacquot, aki büszke volt rá, hogy rájött egy áthidaló megoldásra. Kiment a pajtából az esőbe, és a fejébe húzta durva, vörös csuklyáját. Az orra és a szája elé húzta a csuklya hosszú végét, hogy kevésbé érezze a házból kiáradó szagot, amikor a lábával belökte az ajtót. Mostanra már majdnem lenyugodott a nap, de a ház még mindig megtartotta a meleget. Egyre erősödött a szag. Az ablakok polírozott szaruból készült lapjain át beszűrődő erőtlen fény megcsillant egy erősen felfújódott, száját görcsösen eltátó férfin, aki összemocskolta a lepedőjét a szalmakupacon, amit már nem lehetett volna ágynak nevezni; úgy tűnt, a végén már erősen vonaglott. Arca megfeketedett. Az inge mozgott: a férgek szertelenül nyüzsögtek rajta meg a két kecskén és a disznón, amik besétáltak az egyszobás házba, és itt pusztultak el.

A lány nem volt idebent, és még ha itt lett volna is, Jacquot annyira nem akarta megtalálni, hogy elidőzzön abban a forró, istentelen szobában.

Szívesebben visszament volna a pajtába, de tudta, Godefroy csak még jobban felmérgesedik, ha kudarcot vall. Úgyhogy megkerülte a házat – örült a hűvösebb levegőnek –, és füttyentett a lánynak. Aztán szinte mozdulatlanul megállt, és óvatosan körbenézett. Türelme hamarosan elnyerte jutalmát: észrevette a lány fehér lábát egy fán. Ha tíz perccel később érkezik, a sötétség elrejthette volna.

A lány a fáján ült, és az angyaláért suttogott, azt kérve, hogy térjen vissza hozzá; de persze nem volt biztos benne, hogy mások is látták ezeket a lényeket, vagy hogy bármit is tenni tudnának. Azt sem igazán tudta, hogy tényleg léteztek-e. Csak azóta kezdte látni őket, hogy kitört a fekete halál.

A lánynak eszébe jutott, hogy akiket ő látott, azok az alacsonyabb rendűek; hogy a híresek, mint Gábriel, az Ítéletnapra készültek, ami hamarosan biztosan elérkezik. Gábriel akkor megfújja majd a kürtjét, és minden halott kimászik a sírjából; a lány tudta, hogy ennek jó dolognak kellene lennie, de annál rosszabbat el sem tudott volna képzelni, mint hogy a holttestek újra megmozduljanak; ez néha annyira megrémítette, hogy nem tudott tőle aludni.

Ha az angyalok valódiak, akkor most miért hagyták magára?

És miért nem segítettek senkin, aki megbetegedett?

Miért hagyták, hogy az apja ilyen szörnyű halált haljon?

Most meg észrevette őt a petyhüdt szemhéjú férfi.

Az angyala miért nem verte vaksággal ezt az embert, ahogy Szodoma és Gomorra bűnöseit?

– Gyere le, kismadár – csábította Jacquot. – Nem fogunk bántani.

– Dehogynem fogtok – felelte a lány, és amennyire tudta, behúzta hosszú ruhája alá a lábát.

– Jól van, tényleg. De nem nagyon, és nem sokáig. Talán csak egy estig és egy reggelig fog tartani. Aztán már megyünk is tovább. Sőt még jobbat mondok! Lehet, hogy magunkkal viszünk. Az tetszene? Négy erős férj, és kiút erről a helyről.

– Köszönöm, nem.

A férfi felugrott egy erős, alacsonyan nyújtózó ágra, majdnem elég magasra ahhoz, hogy elérje a lány lábát, aki viszont magasabbra mászott. Ő sokkal könnyebbnek bizonyult, mint Jacquot. Ezt a játékot a férfi fogja elveszteni.

– Ne vacakolj már! – mondta neki.

– Ne erőszakoljatok meg.

– Nem lesz erőszak, ha beleegyezel.

– Dehogynem lesz. Mert csak azért egyeznék bele, hogy ne bántsatok.

– Na, hát erről van szó. Beleegyezel, hogy ne bántsunk. Jól van. Gyere le, különben bántani foglak.

A férfi most visszaugrott a földre.

– Nem gondolod komolyan – mondta a lány.

– De igen.

– Te nem vagy rossz ember. Legalábbis nem hiszem.

– Attól tartok, az vagyok.

– De nem kell annak lenned!

– Sajnálom. Már azzá váltam. Mármost, látok egy rakás szép kavicsot a patak mentén. Mit szólnál hozzá, ha hoznék párat, és addig dobálnálak, amíg le nem jössz?

A lombozat nem nagyon engedné a kőhajigálást, és Jacquot egyébként sem volt biztos benne, hogy képes lenne megdobálni a lányt, de mindent úgy mondott, mintha komolyan gondolta volna. Érezte, hogy a legjobb lesz, ha gyorsan visszaviszi őt a pajtába.

– Kérlek, ne!

– Akkor gyere le.

– A másikkal van a baj. Ő a rossz. Mondd meg neki, hogy nem találtál.

– Nagyon szeszélyes ember.

– Ahogy az apám is.

– Aki meghalt.

– Dehogyis.

– Elég a játszadozásból! Gyere le, vagy ledobállak onnan.

A lány erre sírva fakadt. Jacquot azt hitte, színvallásra fogja kényszeríteni, de hamarosan hosszú, esetlen lábával egy alacsonyabban húzódó ág felé nyújtózott. A férfi lesegítette őt, és érezte, hogy reszket. Émelygett attól, amit csinált, de megacélozta a szívét. Úgy döntött, miközben a vállára vette és elindultak vissza a pajta felé, hogy beszél vele a helyzetről.

– Tudom, hogy szörnyűnek tűnik ez az egész, de egyáltalán nem az. Ha Isten rendet és jóságot akart a világban, akkor nem kellett volna így megnehezítenie a dolgunkat. Mi mind halottak vagyunk. Zűrzavart és halált akar? Hát, meg is kapja, és mi mégis, mit tehetünk ellene? Csak annyit, hogy szórakozunk egy jót, mielőtt eljön értünk a kaszás, nem? Mert el fog jönni értünk. Ha megnyugszol, akkor lehet, hogy nem is lesz olyan rossz ez az egész.

– Csak azért mondogatod ezeket, hogy te jobban érezd magad – közölte a lány, aki szaporán lélegzett attól való félelmében, ami talán rá várt.

– Okos lány vagy. Túl okos. Ez a világ nem az okos lányoké. Meg is jöttünk.

Ezután szabad kezével kinyitotta a pajta ajtaját.

– Jézus, Mária! – nyögte.

Godefroy épp nehézkesen kilehelte a lelkét, arccal a földön, egy lyukkal a fején, amiből úgy spriccelt a vér, mintha egy feszes borostömlőn támadt volna rés. Reszketett a keze. A kövér a falnak roskadt, és álmos kisgyereknek tűnt a mellkasára hulló állával, csakhogy vér borította, és rossz szögben állt a feje, mert alig tartotta már valami a helyén. A keze leszakadt, ahol a láncinge véget ért. Nem messze tőle feküdt, és még mindig markolta azt az ádáz fokost. A gyilkosa pontosan ott találta el a karddal, ahol akarta, méghozzá nagy erővel.

– Tedd őt le! – mondta Thomas.

– Máris.

A kard hegye átdöfte Jacquot gyapjúcsuklyáját, és megállt a füle mögött. Jacquot tudta, hogy aki forgatta, olyan könnyen átdöfhetné vele mind a csuklyát, mind a koponyáját, mintha egy nagy tök lenne.

– Kérlek, ne ölj meg! – nyöszörögte.

– Kénytelen leszek, másképp nem alhatok itt.

– Elmegyek.

– Csak visszajönnél, hogy elvágd este a torkomat, a Godefroy iránti szereteted miatt. Ő az unokatestvéred.

– Az anyám oldaláról. És az anyámat nem kedveltem.

– Sajnálom, Jacquot.

– Elmehetnél.

– Túl fáradt vagyok. És úgyis megtalálnál.

– Nem.

– Tedd le a lányt, hogy ne sérüljön meg.

– Nem.

– Utolsó e világi tettedként tényleg egy lány mögött akarsz bujkálni, akit majdnem megerőszakoltál?

Jacquot letette a lányt, aztán eltakarta a saját szemét. De míg Thomas megpróbálta összeszedni az akaraterejét, hogy lesújtson rá, a lány az alacsonyabb férfi elé állt.

– Ne öld meg! – mondta.

Felnézett Thomasra, és a férfi észrevette, milyen világos és szürke a szeme. Mint a pajta falaiban a kova, csak fényesebb. Akár a felhős ég, ami már majdnem kékbe fordul.

Thomas leengedte a kardját.

Elállt az eső.

– Többé ne ölj meg senkit.

KETTŐ

A mézről és a törött keresztről

Thomas és a lány a pajtában aludt két külön halomnyi rothadó szalmán, míg a petyhüdt szemhéjú férfit megkötözve a szamár régi állásába vitték. Este nem kavart bajt, mert tudta, milyen közel került a halálhoz, de hajnalra ezt elfelejtette, és felkeltette Thomast.

– Mi van? – morogta Thomas.

– Az alsóingem. Segítenél, hogy ne piszkítsam össze? Szarnom kell.

– Hát, szard össze magad.

– Csak egy kicsit kellene felhúznod az inget.

– Nem érdekel, ha összepiszkítod magad. Nem érdemelsz jobbat.

– Ez az egyetlen ingem.

– Ott a patak. Jézusom, kész cafka vagy! Fogd be a pofád!

– Vagyis elengedsz, amikor elmész? Hogy kimoshassam az ingemet?

– Akkor nem, ha nem maradsz csendben.

A petyhüdt szemhéjú ember egy ideig hallgatott.

Aztán nem bírta tovább.

– Hogy tudsz ilyen madárcsicsergésben aludni? És úgy, hogy az a kettő ott fekszik holtan. Legalább lecsuktad a szemüket?

– Nem. Látni akarják majd, amikor eljön értük Jézus.

– Legalább a kakas elpusztult. Az legalább szerencse. Itt hagyod majd nekem a kardomat és a számszeríjamat?

– Nem tudom.

– Mert ha nem, az igazából olyan, mintha megölnél.

– Nem, Jacquot, nem olyan. Ha megölnélek, az olyan lenne, mintha megölnélek, és még mindig nem mondtam le a dologról.

– Eltemethetnéd őket. Bebugyolálhatnád őket valami vászonba, hogy aztán eltemesd, és itt hagyd nekem az ásót. Így hosszú időbe telne, amíg hozzájuk jutok. Egérutat nyernél. Vagy esetleg eltörhetnéd a…

Thomas felkelt.

– Sajnálom. Ideges vagyok. Tudod, hogy ilyenkor csak fosom a szót. Elhallgatok, megígérem.

– Már késő.

Odasétált Jacquot-hoz, és addig püfölte fémpáncélos öklével, amíg el nem vesztette az eszméletét és a végbélnyílása feletti irányítást.

A szag zavarta Thomast, úgyhogy a pajta ajtajához sétált, és belélegezte a reggeli hűvös, finom levegőt. A kelet felől világosodó, tiszta égen csak kevés csillag pislákolt. Már ebben a fényben sem látszott az üstökös, amit Thomas nem is bánt. Most nem akart más miatt is aggódni.

A lány zajosan aludt: először csak hümmögött, de aztán azt mondta:

– Apuka… apuka… Látnak a festményen át. A kisfiúk… ördögök. Menj el onnan!

Thomas ekkor felkeltette; hatalmas keze befedte a vállát, ahogy megrázta.

A lány először óvakodva nézett fel rá, aztán eszébe jutott, hogy ő volt az a férfi, aki megvédelmezte. Utána még több minden eszébe jutott, és láthatólag a sírás kerülgette.

– Ne sírj – mondta Thomas. – És ne beszélj ördögökről.

– Megpróbálok nem sírni – felelte a lány –, de nem biztos, hogy abba tudom hagyni.

– Csak próbáld meg.

A lány most felállt, kisöprögetve a hajából a szalmát.

– És ki beszélt ördögökről?

– Te, álmodban.

– Tudom, hogy rosszat álmodtam, de nem emlékszem ördögökre.

– Ne mondogasd már! Magadra vonod a figyelmüket, ha róluk beszélsz.

– Igen – bólintott a lány. – Azt hiszem, ez igaz.

Thomas odasétált, ahol a kövér férfi levágott keze még mindig szorította a fokost. Megpróbálta lefejteni róla merev ujjait, aztán feladta, és inkább megmarkolta a fokost, majd odament vele Jacquot számszeríjához. A lány azt hitte, szétveri a fegyvert, ám helyette a mellette fekvő csörlőt csapta ripityára.

– Miért nem az íjat? – kérdezte a lány. A férfi ránézett gyenge kis karjára és lábára, és különösnek tartotta, hogy a gyerekek kicsik, ráadásul még bele is nyugszanak ebbe. Nem emlékezett arra, amikor ő volt kicsi. Vajon milyennek láthatta a lány, hogy így fölébe magasodott, kezében egy gyilkos fokossal? Milyen érzés lehetett abban a tudatban élni, hogy az ember az őt körülvevő óriások szeszélyei szerint élt vagy halt?

– Miért nem az íjat? – ismételte meg a lány kicsit hangosabban.

– Túl szép. Olaszok készítették, és úgy át tudja lőni a láncinget, mintha tojáshéj lenne.

Valóban gyönyörű fegyver volt; lakkozott cseresznyefa szárát az utolsó vacsorát ábrázoló, elefántcsontból faragott táblák borították.

– Meg fog ölni vele.

– Akkor az az én bajom.

– Meg az enyém is.

– Miből gondolod?

– Mert veled jövök.

– A nagy lószart!

– Hát, pedig de.

– Mindjárt megbeszéljük. De nem tudja felhúzni a számszeríjat, amíg nem talál egy másik csörlőt. Nem elég erős hozzá. Én sem vagyok az. A pokolba, Sámson se lenne elég erős hozzá.

A lány közelebb ment hozzá.

– Ne káromkodj!

– A francba vele! Úgy káromkodom, ahogy nekem tetszik.

– De az…

– Igen?

– Aljasság.

– Micsoda nagy szó! Tudsz olvasni, mi?

– Igen. Franciául és latinul is. Görögül nem.

– Amúgy mi ez az egész, hogy velem jössz?

– Miért nem viszed el a számszeríjat?

Az íj jól jött volna vadászat közben, ha Thomas kicsit is értett volna hozzá; csakhogy nem értett. Majdnem minden őzet, fürjet és nyulat elvétett, amire valaha is rálőtt, és nem szerette ledöfni a rémült őzeket, amiket a kopók becserkésztek. Igazán csak vaddisznóra szeretett vadászni, mert az megfordult és szembeszállt az emberrel, amíg elég mélyre nem merült a lándzsa. Thomasnak abban nagy tehetsége volt.

– Aljasság távolról ölni.

– Az Urunk azt mondta, hogy egyáltalán ne öljünk. Mi a különbség?

– Az Urunk azt is mondta, hogy adjuk meg a császárnak, ami a császáré. A kardom a földesuramé. Legalábbis az övé volt, amíg az angolok nyílvesszőt nem eresztettek belé Crécynél. Én is így jártam, csak én túléltem. Isten, az ő bölcsességében, harcossá tett engem.

– Mégis olyannal tartasz, aki távolról öl. Mondd csak, mit kerestél ezeknek az embereknek a társaságában?

– Hát, az már más kérdés.

– Amit fel is tettem.

– Az íjról kérdeztél, és beszélni akartam róla neked.

– Eladhatnád.

– Az övé – mutatott Jacquot-ra Thomas. – Szüksége van rá. Nem erős.

– Ahogy te sem, ha vele utazol.

– Micsoda istenverése vagy te! Akárhogy is, nem utazom vele. Már nem. Azt te eldöntötted.

A lány lenézett a lábára, miközben a nagylábujjával egy szalmaszálat piszkált a földön.

– Mégis, minek jöttél ide hozzánk? Ostobaság volt.

– Szükségem volt…

– Tudom. A halott apád miatt. De a lányoknak nem lenne szabad odamenniük a katonákhoz. Ezt most már megtanultad. Igaz?

– Most már igen.

– Helyes.

A lány a nagylábujjával és a mellette lévővel felemelte a szalmaszálat, amíg el nem vesztette az egyensúlyát, majd kiválasztott egy másik szalmát, és újrakezdte a játékot.

– De ha nem jöttem volna ide, akkor egyedül lennék.

– Egyedül is vagy.

– Nem. Veled fogok jönni.

– Micsoda istenverése! Háromszorosan is!

– Ne káromkodj!

– Krisztus lyukaira, kislány! Krisztus vérző, kurválkodó lyukaira!

– Temesd el apámat.

– Nem.

– A kis holdjának nevezett engem.

– Tessék?

– A kis holdjának. Ennek hívott engem.

– De el fogom kapni!

– Én nem kaptam el. És te sem fogod.

– De igen.

A lány most ránézett.

– Akkor talán a Mennybe mész majd, ha akkor kapod el, amikor valami jót cselekszel.

Thomas már mondott volna erre valamit, de nem tette.

Lehorgasztotta a fejét, és bólintott.

Szörnyű munkának ígérkezett. Úgyhogy a petyhüdt szemhéjú férfira bízta. Thomas vállára vetett karddal állt a ház előtt, és befelé nézett, amíg Jacquot letörte az étkezőasztal lábait, aztán a lepedő segítségével a falapra vonta a halott férfit. Majd’ megveszett a félelemtől; az arca köré tekerte a csuklyája két szárát, és orgona- meg levendulaillatú gyantalabdacsot dugott az orra mellé, hogy távol tartsa a gonosz levegőt.

– Marha sokat segítettek neki ezek a labdacsok – morogta Jacquot, miközben az asztalra vonszolta a holttestet. A vásznon és a legyeken keresztül alig lehetett hallani. – Szent Lajosra és a kurva tölgyfájára, ha ez az istenverte dolog működne, akkor idekint táncikálna velünk. Helyette úgy bűzlik, mint Isten lába, és mindjárt szétreped a férgektől. És én leszek a következő. Meggyilkoltál, amikor rákényszerítettél erre.

– Fogd be!

Jacquot felmordult, ahogy átvonszolta a terhét a ház küszöbén.

– Szóval, fél napot elpazaroltunk rá, hogy eltemessünk egy idegent, a barátainkat meg úgy hagyjuk, mint a vadállatokat?

– A barátaink vadállatok voltak. Ezt a lány miatt tesszük. Most pedig pofa be!

– Különben mi lesz? Megint kiütsz? Akkor ki gurítja majd be ezt a fószert a lyukba? Hát, te, ki más!

– Megfájdul tőled a fejem.

– Kinek van itt fejfájása? Nem téged vertek majdnem halálra előző este. Nem te szartad össze magad, hogy aztán sírt áss, és…

Elhallgatott, amikor a kislány odament hozzá. Jacquot már készen állt beleborítani a holttestet a sekély üregbe, de a lány most odasétált hozzá, és egy kis, cseresznyefából készült keresztet nyomott elhunyt apja kezébe.

– Kiesett – magyarázta egyszerűen.

Aztán egyszerre töltötte el csodálattal és rémülettel a két férfit, amikor megcsókolta a felfújódott alak orcáját.

– Ég veled, apuka – mondta. – Rád most már anya fog vigyázni, rám pedig ez a lovag.

– Végeztél már? – kérdezte Jacquot.

A lány bólintott. A férfi megemelte az asztal egyik végét, apuka pedig belecsúszott a lyukba, és szétrepedt, akár egy rothadó gyümölcs. A lány nem ezt figyelte, hanem Jacquot arcát, aki végignézte az egészet.

– Semmi baj – mondta. – Az most már nem ő.

– Na ne mondd! – morogta Jacquot, és beleköhögött a rongyába, amit épp levett volna, amikor Thomas a földhalomra mutatott.

– Jaj, ugyan már! Hadd pihenjek egyet!

– Majd ásás után.

Míg a petyhüdt szemhéjú férfi izzadt és panaszkodott, és szép lassan feltöltötte a kis ház mögötti sírt, a lány visszament az épületbe, és hamarosan előbukkant egy lepedőből kötött batyuval a vállán, tele mindenfélével, amit nyilvánvalóan ki akart menteni.

– Hová megyünk? – kérdezte Thomast.

– Hát, én délre, vagy talán keletre. Még nem döntöttem el.

– A pápán kívül mi van délen?

– Nem tudom. Csak azt, hogy nem nyugat.

– Mi van nyugaton?

– Ugyanaz, mint itt – mutatott körbe a férfi a békés, nyomorúságos vidéken.

– Akkor jól van. Délre – bólintott a lány.

– Egy városnyit – közölte Thomas feltartva vastag, kérges ujját. – Elviszlek magammal, és megvédelek, amíg el nem érünk a következő településig. De ha sírni, hisztizni vagy nyöszörögni mersz nekem odáig, akkor otthagylak. Ha tűrhetően viselkedsz, akkor az első élő apátnő vagy kurva apácanövendék gondjaira bízlak.

A lány hunyorogni kezdett az istenkáromlás hallatán, de Thomas közelebb vitte az ujját az arcához, és azt mondta:

– És annyit káromkodom, amennyit akarok. A Szűzanyára, a savanyú tejére, a döglött disznók szőrére, és akármire, amit az ördög ad a számba. És minél többet panaszkodsz miatta, annál rosszabb leszek.

A lány még inkább hunyorgott rá, amitől Thomasnak eszébe jutott, hogy apuka keze biztos lassan járhatott el.

– Ne vágj ilyen képet! Kérem azt a batyut, amit kihoztál.

– Minek?

– Neked túl nehéz, és nincs lovunk – közölte a férfi, és kikapta a kezéből a zsákot.

– Szamarad például lehetett volna.

– Tessék?

– Megetted a szamaramat.

Thomas felmordult, és elkezdett kipakolni a batyuból – először hat összekötegelt méhviasz gyertyát húzott elő belőle.

– Puccos. Egy jobbágynak sincs viaszgyertyája. Mi volt apád foglalkozása?

– Ügyvéd. És méhészkedik is. Mármint méhészkedett. A gyertyaárusnak mézet és lépet adott értük. Nem sokkal azután, hogy az emberek elkezdtek megbetegedni, eljött ide pár tanonc, aki felgyújtotta a kaptárakat, mondván, hogy a méhek hozták ide a kórságot; beteg településekre repültek, meg olyanokba, ahol zsidók éltek. Később éhezve visszatértek, és mézet kértek, de apuka elmondta nekik, hogy azt is elégették, mire megfenyegették, hogy megölik, de végül csak megütötték. Nem nagyon ártottak neki. Persze, igazából apa félretett valamennyit.

– Nyilvánvalóan – mondta Thomas, és megnyalta az ujját, ahogy előhúzott egy ragacsos csuprot. Aztán még egyet. Jacquot-ra rebbent a pillantása, aki már észrevette az edényeket, és épp feléjük sietett, megfeledkezve a kezében tartott ásóról.

Thomas felállt, és ráemelte a kardját a férfira, akinek ekkor eszébe jutott az ásó, el is dobta, majd térdre roskadt, és a mellkasa előtt összekulcsolta a kezét. Eltátotta a száját, mintha áldozni készült volna. Thomas fölébe magasodott a mézescsuporral és a karddal.

– Kérlek! – nyöszörögte Jacquot a tőle telhető legvékonyabb hangon.

– Jól van, jól van, kismadár. Ne csipogj tovább – közölte Thomas, és a hüvelyébe tolta a kardját. Megdöntötte a sűrű, borostyánszínű anyaggal teli csuprot, majd a kisebb férfi szája fölé tartotta, hogy lassú sugárban belecsorogjon a tartalma. Jacquot elégedett hangokat hallatott, és vigyorogva nyelni kezdte; a méz csúnyán belevette magát még a szakállába is. Másodszor azonban nem kapott, pedig ismét kinyitotta a száját.

– Áss!

– Végeztem.

– Majdnem végeztél. Áss!

Thomas kivett egy nagy könyvet a lány batyujából.

– Ez micsoda?

A lány csak felnézett rá.

Thomas ráhunyorított a betűkre, és lassan kiolvasta őket.

– Aquinói Tamás? Komolyan?

A lány bólintott.

– Nem tudsz olvasni? – kérdezte.

– Hát Aquinói Tamást nem.

– Azt hittem, a lovagokat megtanították rá.

– Ki mondta, hogy lovag vagyok?

– Nekem lovagnak tűnsz.

– Nem sok lovaggal találkozhattál még. A legtöbben tudnak annyira írni, hogy aláírás gyanánt ne valami macskakaparást rajzoljanak az iratokra, de… tudományos dolgokhoz nem értenek.

– Aquinói Tamás apa kedvence. Mert lehetett volna főúr is, de inkább megtagadta a világot. Habár nekem Szent Ferenc jobban tetszik.

– Azt hittem, Aquinói dagadt volt.

– Nem tudom.

– Pedig de. Nagy volt és dagadt. Szóval, lehet, hogy megtagadta a női melleket, de aztán annyi sütit evett, hogy saját csöcsöt növesztett.

– Nem kéne ilyen nagy embert gúnyolnod.

– Még a könyve is kövér. Annyit nyom, mint egy borjú.

– Majd hozom én.

– Hogyne, az elején, de aztán én viszem tovább. Ha apád annyira szerette, hagyd meg neki. És ez? Ez meg mi a pokol?

Feltartott egy kicsiny, őzcsontból készült hangszert apró szárral, a végén gumóval. A lány elvette tőle, odavitte az itatóvödörhöz, és beleöntött némi vizet. Aztán belefújt a szárába, mire az kellemesen csicseregni kezdett, pont úgy, mint egy madár.

– Hagyd itt – közölte Thomas, és visszavette tőle.

Már épp összetörte volna, de a lány megfogta a kezét.

– Miért? Hiszen nincs is súlya. És boldoggá tesz engem.

– Nem az a dolgom, hogy boldoggá tegyelek.

– Tudom. Épp ezért akarom a sípot.

Thomas felmordult, és visszaadta neki.

– Te folyton csak morogsz, mi?

A férfi ismét felmordult.

A lány válaszként belefújt a játékába, és sikerült egyszerre ártatlannak és dacosnak tűnnie, míg a síp köpködve játszotta derűs madárdalát.

– Ezt viszont itt hagyod – közölte a férfi, feltartva egy fából és ólomból készült keresztet.

A lány abbahagyta a csicsergést.

– Nem.

– Még az eredeti is könnyebb volt ennél!

– Azt egy ferences adta nekünk.

– Ha jól ismerem a ferenceseket, akkor egy maréknyi ezüstöt kért érte, meg azt, hogy jól megnézhesse magának anyádat.

– Kérlek, ne mondj ilyen mocskos dolgokat anyámról! A többi káromkodásod ellenére kérlek, ezt ne tedd.

– Rendben. De ennek mennie kell.

Ezzel Thomas felállt, és kihajította a keresztet a sáros mezőre. Ezután a lány elindult a seprűlábain, kihalászta a sárból, és a mellkasához szorította, még jobban összekoszolva egykor fehér ruháját. Thomas elvette a keresztet, és újra elhajította. A lány ismét szaladt, hogy visszahozza.

– Az istenit neki! – fortyant fel a férfi. Újra elvette a lánytól, és nekihajította egy fának, amin a kereszt kettétört. A lány felnézett Thomasra, kibuggyantak a könnyei, és a szájára szorította az öklét.

– Csak mert olyan nehéz volt – mondta a férfi. – Keresünk majd neked kisebbet.

A lány tovább zokogott.

– Ne sírj miatta! Csak ócskaság volt.

– Nem azért sírok.

– Jézusom, akkor miért?

– Mert egy pillanatra megláttam.

– Mit láttál meg?

– A lelkedet.

– A lelkek láthatatlanok.

– Nem mindig.

– De igen. Te mégis látod őket, mi? És, milyen volt? Szarvas és kecskelábas? Igazi ördög vagyok?

– Nem. De van a közeledben egy. Mindig ott van. Akarnak téged.

– Egy boszorkány. A vérző Krisztusra, éppen arra készülök, hogy egy pöttöm, különös boszorkány társaságában utazzak!

A lány a csuklója belső felével törölte le az arcáról a könnyeket. Úgy nézett ki, mint egy kis elkényeztetett, vad parasztkölyök. Mégis, ki egyezne valaha bele, hogy befogadja?

– Van a batyudban fésű?

– Nincs.

– És a házban?

– Ott van. Az anyámé volt.

– Hozd azt is. És kezdd el használni.

HÁROM

A toronyról és a kifosztott templomról

Keskeny ablakú, vén torony meredt rájuk egy dombról; valami alacsonyabb rendű földesúr erődje, amit a normann időkből örököltek, és eléggé hasonlított arra, amit Thomas hagyott hátra Pikárdiában. Jobb időkben lehet, hogy elővágtatott volna egy lovas, hogy vámot fizettessen velük az út használatáért, ám a ló és a lovasa valószínűleg már azoknak a varjaknak a gyomrában emésztődött, amelyek az oromzatról károgtak le rájuk. A torony árnyéka feléjük kúszott a ragyogó füves dombon keresztül, és Thomas úgy vélte, talán még három órájuk van sötétedésig.

– Mi ennek a helynek a neve? – kérdezte a lányt, míg a kalapjával legyezgette magát.

– Fleur-de-Roche. Szeretnéd tudni az én nevemet is?

– Nem.

– Azért, mert nem akarsz megszeretni?

– Nem szeretlek.

– De lehet, hogy ez megváltozna, ha tudnád a nevemet és megismernél, és nem csak „lány” lennék. Ezért nem érdekel?

– Fogd be!

Kis település volt, de nagyobb, mint amiben a lányt találta. A toronytól dombnak lefelé egy kőtemplom magasodott egy sor bolt és néhány tucat ház fölé. Egy parlagon hagyott szántón vadon növő cikória kéklett, míg körülötte gondozatlanul ingott a meleg szélben az árpa és a tönköly. Augusztus elsejének aratóünnepe itt észrevétlenül jött és ment.

A férfi visszanézett a toronyra. Hasznos lenne felmenni arra a dombra, és szemmel tartani az utat és a várost. A torony is vonzotta, de kockázatos volt. A nehéz ajtó mintha résnyire nyitva állt volna. Meghívás gyanánt? Rajtaütéshez kiváló lenne, ha valakinek kedve támadna hozzá; kilenc a tízhez volt az esélye, hogy a torony üresen kongott – csakhogy az a tizedik okozta mindig a legnagyobb bánatot.

Nincs nálam semmi, amitől érdemes lenne megfosztani.

A lány felnézett rá; most, hogy megszáradt és a napfény sütötte, a haja aranylóan szőkének látszott, nem lenszínűnek.

Már hogyne lenne.

Thomas az út közelében hagyta a lányt, és odaadta neki a szalmakalapját. Az övéről lógó, kúp alakú sisakot a lánccsuklyájára húzta, aztán felmászott a dombon a torony aljába, közben pedig elővonta a kardját, és a vállára vetette.

Talán azért ment oda, hogy átkutassa a tornyot, de nem akart elhaladni a kapu közelében ülő két halott konyhalány mellett. Már kikezdték őket a varjak, fekete szemmel vigyorogtak a férfira; fejük szinte gyöngéden ért össze. Thomas elindult a fal mentén, a varjak gúnyolódásától kísérve, amíg el nem ért arra a helyre, ahonnan láthatta az utat, amin eddig haladtak. Leült pár pillanatra a fal árnyékába, és figyelte az ösvényt, hogy biztosan nem követi-e őket valaki.

Valószínűtlennek tartotta, hogy Jacquot ilyen gyorsan kiszabadult volna. Amikor Thomas rátalált, épp a Godefroy nyakában lógó aranyláncokat tömte a gatyájába, meg az ezüstérméket, amiket a kövér tárolt a bőrerszényében; ezt újabb verés követte, bár a lány lehűtötte a kedélyeket, Thomas viszont úgy döntött, illendő lenne, ha kikötné ahhoz a fához Jacquot-t, ahonnan leszedte a lányt. Emellett fatáblát akasztott a nyakába, amire a lány az utasítása szerint azt írta szénnel:

TÉGY VELEM AZT,
AMIT SZERINTED
A TOLVAJOK ÉRDEMELNEK

Legalábbis Thomas erre utasította. A lány többé-kevésbé szabadosan átfogalmazta:

MI, TOLVAJOK UGYANEZT
TESSZÜK MAJD VELED,
HA ELKAPUNK

A számszeríját elrejtették a közeli fán – azon lógott, mint valami gonosz gyümölcs, a kis zsáknyi nyílvesszőjével. Jacquot végig rinyált, míg Thomas megkötötte a végtagjait a kötéllel, amit a lány hozott ki a házból: panaszkodott, hogy túl szoros, és hogy nem éli túl az éjszakát, meg hogy jönnek majd a kóbor kutyák, és felfalják.

– Miféle kutyák? Mind megdöglött. Esélyesebb, hogy pár éhes földműves fal majd fel.

Aztán Jacquot taktikát váltott, és emlékeztette Thomast, hogy milyen jól szórakoztak, amikor branle-t és mást táncoltak Évreux közelében, a gyertyaszentelő ünnepen.

– Elájultál, és én cipeltelek vissza a táborba. Te vagy az, aki jól szórakoztál.

Azt mondta, három ember jobb, mint kettő, ha baj adódik.

– Akkor nem, ha a három egyike okozza a gondot.

Aztán Thomas hátat fordított neki.

– KÉRLEK! – ordította Jacquot, mire a lány megtorpant.

– Nem lehetne… – kezdte, de Thomas a szavába vágott.

– Ha visszamész, neked kell gondoskodnod róla.

A lány lehorgasztotta a fejét, és továbbment.

Amikor már majdnem hallótávolságon kívül kerültek, Jacquot még komiszul odakiáltotta nekik:

– Isten áldjon meg titeket ezért! – Aztán addig ordibált, amíg be nem rekedt.

Ahogy elhaladtak egy újonnan beburkolt, sárgászöld nádtetejű ház mellett, odabent hurutosan köhögni kezdett egy asszony, majd hangosan, latinul belekezdett a Miatyánkba, amit néha meg-megszakított a köhögés. A lány az ablak felé indult, de Thomas visszahúzta a ruhaujjánál fogva.

– Ismerem őt – mondta a lány. – Ünnepnapokon ki szokta tenni az asztalát, és mézes-diós süteményeket árul. Kedves asszony.

– A pestis nem törődik azzal, ki kedves és ki nem. Ne menj közelebb.

– Nem emlékszem a nevére.

– Már nincs neki.

A lány látszólag közel járt a síráshoz, de aztán keresztet vetett, és továbbmentek a templom felé.

– Ismersz még itt valakit?

– Raoul atya a pap. Apa néha elhozott ide tavasszal, hogy misztériumjátékokat nézzünk. Előbb Ádám és Éva történetét, aztán Lót feleségéét. A színészek mindig meghívták a falusi papot, hogy vegyen benne ő is részt; Raoul atya játszotta a kígyót, aztán Szodoma gonosz emberét, majd pedig az ördögöt. Két vörös szarvat is kapott. Szerintem tetszett neki a gonoszság, legalábbis addig, amíg csak megjátszotta.

– Tudod, hol van a háza?

– Nem.

– Ha megtaláljuk, nála hagylak.

A templomkertben új sírok sorakoztak, azon túl pedig egy nagy verem ásított, a közelében egy halom földdel. Thomas tudta, mi van a veremben. Minden városban találni lehetett valami hasonlót. Az első halottak keresztény temetést kaptak, utána azokat kellett eltemetni, akik elföldelték őket, aztán már rengeteg gödröt ástak, és egy idő után senki sem volt hajlandó elvinni odáig a holtakat.

– Itt már mindenki meghalt – jelentette ki a lány.

– Talán. Esélyesebb, hogy rejtőzködnek. Én is elbújnék az idegenek elől; te nem?

A lány megrázta a fejét.

– Nem, azt hiszem, tudjuk, hogy te nem tennél olyat.

Thomas az orra és a szája elé húzta a kendőjét, ahogy elhaladtak a verem mellett, és benéztek a templomba. Egyszerű, földpadlós épület volt. Az oltárról elvitték a keresztet, és mindent, ami értékes lehetett.

– Szerintem a papod halott – nézett hátra Thomas.

A lány összevonta a szemöldökét.

– Pedig annyira jó volt! Miért ölne Isten jó papokat?

– A pestis nem válogat. Csak azoknak a papoknak lehet esélye a túlélésre, akik nem látogatják meg a betegeket.

– Akkor neki vége.

– Úgy tűnik, egy ideig még nem szabadulok tőled. A templomban alszunk majd. Odabent talán senki sem halt meg.

Este Thomas hallotta, hogy a lány beszél, de nem franciául. Latinul. Mintha azt mondta volna, „Avignon”. Eszébe jutott, hogy felrázza, helyette azonban felkelt, és kiment, hogy sétáljon egyet a hűvösben, és felnézzen a csillagokra. Múlt héten, a Hattyú közelében felbukkant egy üstökös, és Thomas most azt nézte, merre tart. Nem telik majd sok időbe, mire keleten áthasítja a szépséges madár nyakát. A férfi tudta, hogy ez gonosz dolog, a pestis jele a beteges égen, de egyszerűen annyira gyönyörűnek találta, hogy nem tudott nem ránézni. Már ezelőtt is akadtak hasonlók. Április egén egyszerre hárman osztoztak – az egyik olyan fényes volt, hogy megfakultak körülötte a csillagok; ez még azelőtt történt, hogy a pestis elért volna Normandiába, de máshol már elkezdett terjedni, és mindenki az Ítéletnapról suttogott. Thomas emlékezett az utazók meséire, akikkel összefutott, és akiket gyakran ki is rabolt: hogy földrengés rázta meg Itáliát, amely mellett eltörpültek az Indiát büntető földrengések és különös viharok; hogy megrepedt a talaj a mongolok földjén, egészen a Pokolig, és a Pokol böfögte fel a dögvészt.

Az üstökösök újabb jelét adták annak, hogy a Mennyország működésében valami elromlott. A Godefroy alatt dolgozó betyárok szétszéledtek, és húszból csak az a négy maradt, aki megtalálta a lány szamarát. Úgy gondolták, megmenthetik a lelküket, ha felhagynak a tolvajlással, és valószínűleg ők mentették meg az életüket. A társaság megbetegedett, miután kiraboltak pár kereskedőt egy szekérnyi bundával; és még alig hagyták a sorsára az egyik beteget, mire egy másik álmában máris nyöszörögni kezdett, hogy felduzzadt a hónalja vagy az ágyéka.

Két hét alatt tizenketten vesztek oda.

Thomas még jobban visszagondolt a sérülése és elárulása utáni napokra, amikor Normandiába érkezett, hogy elkárhozzon és meggazdagodjon. Egy szajha figyelmeztette, hogy ne menjen azon a tavaszi éjszakán Normanville-ből Évreux-be, mert tudta, hogy ott lesben áll néhány férfi. Thomas fizetett neki, hogy elvigye az úton, ami megtelt a tavasz hivalkodó illataival, de leginkább lonccal, és mutassa be őt azoknak az embereknek.

Godefroy-nak.

Aki az elmúlt egy-két évben Normandia legrettegettebb útonállója volt.

A férfinak, akit Thomas nemrég megölt.

Amikor visszatért a templomba, a lány már felült.

– Párizsba fogunk menni. Aztán Avignonba – jelentette ki.

– Még mit nem!

– Nekem Avignonba kell mennem. Nem egészen tudom, miért. Meg kell tennem valamit. Neked pedig gondoskodnod kell róla, hogy biztonságban odaérjek.

– Nem tetszenek az álmaid. Valaki még boszorkánynak nevez majd, aztán átad az egyháznak.

– Szerinted boszorkány vagyok?

– Fogókkal állnak majd neked. Azt szeretnéd?

– Nem válaszoltál a kérdésemre.

– Nem tudom, hogy boszorkány vagy-e.

– Mit súg a szíved?

Thomas csípőre tette a kezét, és lehajtott fővel, lassan körözni kezdett.

– A szívem hazudik – mondta.

– Valami hazudik neked, de nem a szíved.

– Hagyd abba ezt a furcsa baromságot! Nem akarom hallani.

– Avignonba kell mennünk. De előbb Párizsba. Szükségünk van onnan valamire.

– Nekünk most arra van szükségünk, hogy a vidéken maradjunk. Azok a nagyvárosok igazi sírboltok, és éheznek. Ostobaság lenne odamenni.

– Mégis mennünk kell.

– Ki mondta?

– Raoul atya.

Thomas ingerülten gesztikulált.

– Mármint aki meghalt?

– Igen, meghalt. A kis házában múlt ki, takaróval a fején. Eljött hozzám, és elmondta.

– A nagy lószart!

A lány ismét összevonta a szemöldökét.

– Most alszom még egy kicsit – jelentette ki.

Visszafeküdt a döngölt földre, mintha ezzel elintézték volna a kérdést.

– Ha megint látnád a halott papodat, akkor add át neki, hogy menjen csak egyedül Párizsba meg Avignonba. Miután jól megbaszta magát.

– Nem jön vissza.

– Helyes.

A lány összekuporodott, mint egy macska, és szinte azonnal elaludt.

Thomas várt, amíg meghallotta halk szuszogását, aztán csendben összeszedte a holmijait. A lány veszélyt jelentett rá; egyedül jobb esélyei lesznek. Gyorsabban utazhatott, könnyebben elrejtőzhetett; ha valami kegyetlenséget kellett tennie, akkor nem kíséri majd a lány mindentudó kovaszínű pillantása, amitől csak elbizonytalanodna, és valószínűleg a halálát is okozná. Ez a világ nem a gyerekeké, főleg nem a lányoké, és kifejezetten nem az apátlan lányoké. Ami nem Thomas hibája. Ha Isten meg akarja védeni, akkor megtehetné ő maga. Thomas épp kilépett volna a templomból, amikor észrevett valami vöröset a lábánál. Korábban nem volt ott. Amikor meglátta, hogy mi az, keresztet vetett – hónapok óta először –, és kihajította. Aztán letette a felszerelését. Szívverése a fülében lüktetett.

A tárgy, ami ennyire zavarta, egy szarvakkal ellátott, elnagyoltan megfestett álarc volt. Az a fajta, amilyet egy vidéki pap viselne, hogy az ördög szerepét alakítsa egy misztériumjátékban.

NÉGY

A kolostorról és a hét éve ivott legjobb borról

Két napig gyalogoltak egymás mellett, és az első napon egyetlen embert sem láttak, és csak növények zöld szárát ették, egy paszternákot, amit a lány húzott ki a földből (a ruhája szegélyét tekerte a keze köré), egy szöcskét, amit sikerült a lánynak elfognia, és nagyon kevés mézet. Párizs felé tartottak, habár a lány nem tudta volna megmondani, hogy miért. Az ördögszarvak ellenére, amit Thomas az előző este látott, nem kevesebb mint tucatszor megfordult a fejében, hogy magára hagyja a kölyköt, ezért alig reagált, amikor az beszélgetni próbált vele. A lánynak szép hangja volt, illedelmesen viselkedett, és ha engedte volna magának, Thomas könnyen megszerette volna, de eltökélte, hogy ezt elkerüli.

Nem ment valami jól.

– Hol születtél? – kérdezte a lány, ahogy a kellemesen meleg, kék ég alatt elérték egy domb tetejét.

– Pikárdiában.

– Melyik városban?

– Az egyikben.

– Nagy volt?

– Csak egy város.

– Mi volt a neve?

– Város.

– Ez a város egy hegy közelében áll?

– Nem.

– Akkor egy domb közelében?

– Nem.

– Tó?

– Nem.

– Tanyák?

– Nem.

– Minden város közelében van tanya.

A férfi fintorogva nézett le rá, de a lány koraérett módon kicsit sem zavartatta magát emiatt. A szemében tükröződő értelem piszkálta Thomast, valaki másra emlékeztette.

Valakire, aki bántotta őt.

– Hát, akkor igen – felelte.

– Szóval, tanyák közelében áll.

– Igen.

– Helyes. Haladunk, haladunk. Fák? A város közelében vannak fák?

– Azt hiszem.

– Szeretnék visszatérni a dombbal kapcsolatos kérdésre. Mert úgy tűnt, nem vagy benne biztos.

– Igen, egy domb közelében állt.

– De úgy érzem, a hegyet biztosra mondtad. Hogy az nem volt ott.

– Így van.

– És mi a neve?

– Város.

– Egy várost sem neveznek Városnak.

– Pedig az enyémet igen. Városrohadthely. Mit mondtál, apád mivel foglalkozott?

– Ügyvéd volt.

– Látszik. Most fogd be.

– Sose lesz feleséged, ha ilyen rosszul viselkedsz.

– Már volt feleségem.

– Mi történt vele?

– Annyit szövegelt, hogy megöltem.

A lány erre felkuncogott.

– És Városrohadthelyen van eltemetve?

– Fogd be!

– Gondolom, a gyerekeidet is megölted.

– Egytől egyig.

– Őket hogy hívták?

– Fiú, fiú, lány és pofa be.

A második napon látták meg a kolostort, de csak mert bevették magukat az erdőbe, hogy gyűjtögessenek. Maréknyinál kevesebb savanyú bogyót tudtak összegyűjteni, de amikor már épp távozni készültek, Thomas észrevett egy mezei nyulat, és végigüldözte egy ösvényen, ami az erdő belsejébe vezetett. A nyúl persze elszökött, de az erdő szétvált egy kis domb előtt, arról pedig a férfi meglátta az alacsony kőfalakat és a zsúptetőt, meg valami kertszerűt.

– Jaj, édes Jézusom, hadd legyen szerencsénk! – lehelte, aztán elindultak a kapu felé. Fonott ágakból készült, és nyitva állt. Fölötte fatábla, amibe latinul beleégették:

EZ A KAPU NYITVA ÁLL
AZOK ELŐTT, AKIK KRISZTUS
BÉKÉJÉVEL ÉRKEZNEK

Thomas kivonta a kardját, és bement.

A lány követte őt, összekulcsolt kézzel, mintha imádkozott volna, aztán leelőzte, és elindult a kis kőtemplom felé, figyelmen kívül hagyva a férfi kiáltását, hogy várjon. Thomas végül a fejét csóválva hagyta, hadd menjen, aztán körbenézett a kertben.

Kicsiny kolostor volt, látszólag legfeljebb húsz barát élhetett itt. Csak a templom és a külső falak készültek kőből; a kerengőt és a hálótermet sárral tapasztott vesszőfonatból emelték. A kertből egy másik mezei nyúl – vagy talán ugyanaz – rohant elő, de Thomas meg sem próbált utánavetődni, helyette elindult egyenesen a földbe mélyesztett pince felé, ugyanis gyanította, hogy ott lesz az éléskamra. De már kiürítették. Előzékenyen, tiszteletteljesen, és jó alaposan kiürítették.

– Még sincs szerencsénk – mondta, és elfojtotta a késztetést, hogy kiköpjön.

A hálóterem üresen állt, leszámítva tíz szalmaágyat, amelyek közül többön is a pestis mocska látszott. Thomas gyorsan kihátrált.

A lányt a templom előtt térdelve találta, összekulcsolt kezére hajtotta a fejét, némán imádkozott, és könnyek áztatták az arcát.

– Miért nem mentél be?

A lány csak felnézett rá, és megtörölte az arcát.

Aztán Thomas megérezte a szagukat.

Bekukkantott az ajtón, elhessegetve a legyeket, és meglátta a főhajóban fekvő négy felfújódott holttestet törtfehér, festetlen gyapjúból készült habitusukban. Három hanyatt feküdt, az utolsó pedig, egy idősebb férfi, magzatpózba kuporodott, nem messze tőlük. Még a kezében fogta a vajazókését. Ragacsosnak tűnt alatta a padló. A barát úgy halt meg, hogy megpróbálta kipukkasztani az egyik iszonyatos kinövését. Valaki virágokkal szórta tele az alakokat.

– Ciszterciek – jegyezte meg Thomas.

Hátul friss földdombok jelezték az először elhunyt barátokat, habár csupán négy akadt. Ha csak egyet-egyet fektettek a sírokba, és ha minden ágyon aludt valaki, akkor jó néhányuk hollétét még homály fedte; valószínűleg azok lehettek, akik kiürítették az éléskamrát. Talán úgy gondolták, elmennek egy másik apátságba. Thomas nem irigyelte őket, amiért megpróbáltak fegyvertelenül, a völgy utolsó szekérnyi elemózsiájával utazni.

Amikor a lány befejezte az imádkozást, Thomas így szólt:

– Itt nincs étel. Elvitték az éléskamra tartalmát, és kiürítették a halastavat meg a galambdúcot. Kemencéjük volt, de rég nem gyújtottak benne tüzet. Felforgatták a kertet, ahol zöldséget termesztettek. Csak ezek az átkozott gyógynövényeik és virágaik maradtak.

A lány a gyógynövényes kertbe ment, és intett Thomasnak, hogy kövesse. Ezután a kezébe nyomta a kútnál használt vödröt, átsétált vele a kerten, és megtöltötte virágokkal és egyéb zöld növényekkel, amiket kicsi, fehér szakértő kezével tépett le. Thomas követte a példáját, de a lány megállította, mielőtt megfogott volna egy zöld szárat. A lány gyorsan megrázta a fejét.

– Mi? Miért?

A lány az ujjával beleírta a homokba a sisakvirág szót.

A férfi összevonta a szemöldökét, és lassan elkezdte kibetűzni.

Sisakvirág.

Méreg.

– Ó! Köszönöm. Akkor most nem beszélsz?

Itt nem.

– Miért? Mert ez egy kolostor?

A lány bólintott.

– Te nem tettél fogadalmat.

Dehogynem, írta a lány. A templom mellett. A szívemben.

Ezúttal Thomasnak olyan sokáig tartott, hogy ezt kiolvassa, hogy a lány végül csak rámutatott a templomra, és a szívére tette a kezét.

A férfi felmordult.

– Ez a fogadalom az egész életedre szól? – kérdezte.

A lány megrázta a fejét.

– Csak amíg itt vagyunk?

A lány bólintott.

– Ez esetben biztosan itt éjszakázunk. Sőt talán itt töltünk egy hetet is.

A lány belenyúlt a vödörbe, és megdobálta pár nyirkos levéllel. Az egyik a férfi homlokához tapadt, mire a lány akarata, valamint átmeneti ciszterci szerzetesnősége ellenére is elnevette magát.

Megették a vödörnyi zöldet és élénk színű virágot. A körömvirág zsíros kis koronái mellett – amire a férfi most már emlékezett az édesanyja kertjéből: ő mindig belekeverte a csirkék takarmányába, hogy a tojássárgája sötétebb legyen, és állítólag még a vérüknek is jót tett – Thomas kiszedegetett egy szélesebb levelet, és bólogatva ízlelgette.

– Ez micsoda?

Sóska, írta a lány.

– Elég finom. Mint a citrom, csak jó. És ez?

Lestyán

– És ez?

Nadálytő

– Ezt ismerem. Ne edd meg mindet! És reggel szerezz még többet, ha van. Bele lehet nyomni a sebbe, hogy elállítsa a vérzést.

Cickafark

– Ezeket honnan tudod?

Anyától, írta a lány, és olyan gyengéd mosolyra húzódott a szája, hogy Thomasnak rá kellett harapnia a saját nyelvére, nehogy zokogni kezdjen a saját édesanyja miatt.

A kerengő szabad levegőjén aludtak, Clairvaux-i Szent Bernát, Szent Genovéva, valamint Mihály és Gábriel arkangyalok szobrai közelében. Thomas az éjszaka közepén felkelt, és ment, hogy megnézze az üstökösét. Most már átjutott a Hattyú nyakán, és a hegye vörösesnek látszott, mintha kicsiny ér lett volna benne. Thomas megdörgölte a szemét és elpillantott róla, de amikor visszanézett rá, még mindig ott volt. Észrevett egy másik üstököst is, nem messze tőle, nagyon halványan.

– Csak öljetek meg mindannyiunkat – mondta. – Mire vártok még?

Ezután jó mélyen aludt, és egyszólamú éneket daloló szerzetesekről álmodott. Barackszínű fényre ébredt nem sokkal hajnal előtt. A levegő hűvös volt, és a lány még mindig aludt.

A levegőben boróka illata terjedt, habár Thomas nem látott borókabokrot.

Vadvirágok illatát is érezte.

Mindkettejüket virágok borították.

Másnap találkoztak pár utazóval: egy brugge-i vászonkereskedővel, a családjával és két flamand katonával meg az öt lovukkal. Látszólag mind jó egészségnek örvendtek. Thomas örült volna, ha két hónappal korábban fut össze velük, az oldalán Godefroy-val és a gyilkosokkal teli brigádjával. A lovak fiatalok voltak, a szekér kiváló nyereséget ígért, és Godefroy ezt a nőt nem erőszakolta volna meg.

A két társaság tartotta az ötvenlépésnyi távolságot, Thomas és a kereskedő pedig kiabálva elújságolták egymásnak, hogy mit hagytak maguk mögött. Egyik irányból sem érkeztek kedvező hírek. Aztán a férfi felajánlotta, hogy vesz tőlük ennivalót. Thomas azt mondta, hogy nincs mit odaadnia, és akkor is ugyanezt állította volna, ha a lány zsákja dagadozott volna a kolbásztól és borsótól; a pénz már nem ért annyit, mint régebben. A kereskedő a batyura nézett. A két flamand közül az idősebb hirtelen idegesnek látszott, Thomas pedig rájött, hogy attól tartott, a kereskedő utasítani fogja őket, hogy kutassák át a zsákot. Egyikük sem akart összeverekedni vele. A kereskedő, aki valóban Thomast méregette, véget vetett a beszélgetésnek, intett neki, aztán továbbvezette a társaságát.

A híd, amin Thomas át akart kelni, állítólag a folyó menti város, St. Martin-le-Preux túloldalán állt, ám amikor a lánnyal a helység közelébe értek, találtak egy felborított, kerék nélküli kordélyt, aminek az aljára valaki, aki nem volt igazán járatos az írásban, látszólag vérrel odafestette:

FORDULJ VISSZA

Mivel erről az egy hídról tudtak, továbbmentek, habár Thomas lecserélte a szalmakalapját a sisakjára, és kivont kardját a vállára fektette. A lány elővette a sípját, beleöntött egy kis vizet, és madárcsicsergésbe kezdett.

– Hagyd abba! – sziszegte a férfi.

– Csak senkinek sem szeretnék meglepetést okozni. És úgy gondoltam, ettől majd tudni fogják, hogy barátságosak vagyunk.

– Én nem vagyok.

– De én igen, és nálam van a síp.

Thomas már épp kikapta volna a kezéből, amikor eléjük sétált egy pap, akit könnyen észre lehetett venni fehér vászonból varrott albájában, kezében egy szaruablakos lámpással. Még elég világos volt, hogy látni lehessen, de a pap az orra és a szája közelében tartotta a lámpást.

Az erdő egyik rejtett zugából érkezett, amelynek közelében állatkoponyákat szögeltek a fákra.

– Álljatok meg! Kérlek! – mondta, és feltartotta igencsak finom csontú kezét.

Thomas örömmel tartotta magát távol tőle; szétnézett, hogy lássa, biztosan nem közelítenek feléjük oldalról. A pap most ugyancsak körbenézett, azon tűnődve, nem kerítik-e be oldalról a katona szövetségesei.

– Nem kell félned! – kiáltotta a papnak a lány, de Thomas belecsípett a karjába.

– Akkor beszélj, amikor én mondom! – közölte vele. Aztán odakiáltott a papnak: – Nem vagyunk betegek!

– Megígéritek?

– Szavamra – felelte Thomas. – Egyedül vagy?

– Ó, igen. Meglehetősen.

A pap leengedte a lámpását.

– Én sem vagyok beteg.

– Láttuk a tábládat.

– A táblámat?

– „Fordulj vissza.”

– Áh! Azt a milícia akasztotta ki.

– Hol vannak?

– Mivel én voltam a gyóntatópapjuk, attól tartok, valószínűleg elhaladtak a tisztítótűz mellett, hogy egyenesen a katlanba pottyanjanak.

– Meghaltak?

– Egy ideje.

– Csak át akarunk kelni a hídon.

– Az nehézkes lesz.

– Miért? Gondolom, nincs díja.

– Már hidunk sincs. Mondd, mikor ittál utoljára bort? Méghozzá finomat.

Thomas szélesen elvigyorodott; a kora ellenére meglepően jó állapotban voltak kivillanó fogai. A fogai, amiket örömmel festett volna bíborra.

A folyóközeli városban élő emberek felégették a hidat, hogy megpróbálják elszigetelni saját magukat, de a halál mindkét oldalra eljutott, és így is rájuk talált. Egy vándorárus fizetett egy földművesnek, hogy a földesúr utasítása ellenére hadd aludjon a pajtájában, de másnap reggel a földműves ott találta őt arcára dermedt fájdalommal és félelemmel, s az ingét a hóna aljánál összemocskolta az irtózatos pestisdaganatok mocska. A földművesnek hét gyereke volt, akik a szomszéd gyerekekkel dolgoztak és játszottak a szántón, és besegítettek az özvegy ivójában. Hamarosan a város keleti oldalán élő családok felét ledöntötte a betegség, az özveggyel együtt. A halálhullám azokkal kezdődött – mint mindig –, akik elég jóságosak voltak ahhoz, hogy gondoskodjanak a betegekről és eltemessék az elhunytakat, valamint azokkal, akik gyakran összejöttek az ivóban, köztük a milíciával. Amikor a temetőkert megtelt, a családok a folyóba dobták a testeket, ahol felzabálták őket az angolnák.

Ezután beköltözött valami más, ami szintén szerette azt tenni, amitől meghíztak az angolnák. A halászok, akik dárdával vagy hálóval fogták a pisztrángot, angolnát és csukát, lassan eltünedeztek, még akkor is, amikor kettesével-hármasával dolgoztak.

Senki sem tudta, mi történt, amíg egy fiatal fiú szaladva nem érkezett, azt állítva, hogy az apját és a bácsikáját felfalta egy „nagy, lapos szájú, fekete hal vagy kígyó”, ami a ködös sekélyesben rejtőzködött. A farka végével csapott feléjük, és berántotta a férfiakat, aztán a töviseivel felszakította őket, majd eltátotta hatalmas, békaszerű száját, rázárta a fejükre, és néhány gyors mozdulattal mindegyiküket egészben lenyelte. A fiú dermedten állt, amíg észre nem vette, hogy a teremtmény feléje kúszik a parton – akkor aztán ordítozva elszaladt az út felé. A szörnyeteg utolérte volna, de a fiú riadalma megijesztette a bácsikája öszvérét, amit a szekér elé fogtak be – bokkolt egyet, odavonva a lény figyelmét. Az jobban akarta az öszvért, mint a fiút, úgyhogy körbetekeredett szegény állat körül, és leharapta a fejét, majd a szekérrel együtt visszacibálta a testét a partra, és be a folyóba.

– Milyen hosszú volt, fiú? – kérdezte a pap.

– Nem tudom.

– Gondolkodj! Láttad, hogy elragadta az öszvért. Szóval, annál hosszabb lehetett. Esetleg három öszvér nagyságú?

A fiú megrázta a fejét.

– Akkor mekkora?

A fiú feltartotta nyolc ujját, de végül javította kilencre.

A város néhány férfija, akik még egészségesek voltak, és elég bátrak, hogy kimozduljanak otthonról, találkoztak az ivóban, és addig ittak, amíg meg nem jött a gusztusuk lemenni a folyóhoz, és megkeresni a teremtményt. Fogták a baltáikat és a fa cséphadaróikat, a bunkósbotjaikat és a kaszáikat, és megesküdtek Szent Mártonra, Mihályra és Dénesre, hogy kettéhasítják a szörnyet, még ha belehalnak is. A pap, aki velük ivott, tanúskodott ezen eskük mellett, és belement, hogy velük tartson, és a férfiak fölé tartsa körmeneti pásztorbotját, rajta a meggyötört Krisztussal. Az italtól nyert bátorságuk aztán egyszeriben kiszállt belőlük, amikor lementek a partra, és meglátták a szekér romjait, a teremtmény által otthagyott szarkupacokat, tele csizmákkal, csontokkal és törött szerszámokkal meg egy katona szétszaggatott mellvértjével. Úgy tűnt, hiába omlasztották le a hidat, egyesek így is megpróbáltak átkelni a folyón. Csak sosem érték el a túlpartot.

– Ehhez nekünk kevés a hatalmunk, testvéreim – mondta a pap. – Isten megbocsátja nekünk az esküt, amit tudatlanul tettünk. Térjünk vissza a városba, mielőtt a lény erősebbé válna a zsírunktól és vérünktől.

Egyikük sem tiltakozott.

– Mi van a földesúrral? – kérdezte Thomas a pap felé hajolva egyszerű asztalkája fölött. – Ha elég jól érzi magát, hogy utasításokat adjon az idegenek beengedésével kapcsolatban, akkor biztos van annyi merészsége is, hogy felcsatolja a páncélját, és kardot mélyesszen abba a lénybe.

A pap szája a rá jellemző, szomorkás mosolyra húzódott, amitől mélyebbé váltak a szeme körüli ráncok. Valószínűleg egy-két évvel idősebb lehetett Thomasnál, de az ital és a kényelem miatt inkább ötvennek, mintsem negyvennek tűnt; az albája mellkasán sorakozó halvány borcseppek – amit bizonyára megpróbált kitisztítani – a városi mosónő haláláról tanúskodtak. Sűrű szemöldöke és férfias álla ellenére volt a megjelenésében valami nőies, feleségre valló.

– Az urunkat nevezhetnénk akár…

– Riadt kurvának?

– Ha az embernek nem jut eszébe nagylelkűbb kifejezés. A sleppjével együtt bezárkózott a toronyba. A hírnöke péntekenként lejön, és felolvassa a kiáltványait, amikkel senki sem törődik. Sosem száll le a lováról. Egy férfi beismerte nekem, hogy legközelebb, amikor megjelenik a hírnök, fejbe dobja egy éjjeliedénnyel, és arra kért, hogy előlegezzem meg neki a bűnbocsánatot. Mondtam neki, hogy ezzel a cselekedettel egy éjjeliedénnyel közelebb kerül majd a Mennyországhoz. Jobb, ha a hírnök arcát holnap beborítja a szar, mint hogy a jövő héten valaki egy fejsze nyelével törje be az orrát. Erre tart a helyzet. Éhezünk idelent, most már halászni sem tudunk a folyóból, míg a gazdánknak van vízimalma meg kemencéje, és elég gabonát elraktározott, hogy az Ítéletnapig eléljen rajta.

– Szóval, kábé egyheti adagról beszélünk?

A pap felkacagott, és szívélyesen megpaskolta volna Thomast, ám a férfi elhúzta páncélinges karját – ami olyan hanggal járt, mint amikor egy kártyajáték során összesöpri valaki magának a pénzét. Figyelmeztetően intett az ujjával, de azért nevetett. Ahogy a pap is.

A pap észrevette a sófoltokat a lovag sötét ruháin, és a rozsdafoltokat a világosokon. Volt vajon apródja és fegyverhordozója? Esetleg felesége? Vagy már a halál érkezése előtt is ilyen koszos lehetett?

– Ő kicsoda? – kérdezte, és a szalmaágyon alvó lányra mutatott. – Ne mondd, hogy a lányod.

– Nem tudom, hogy ki ő. De sokat alszik.

– Talán reméli, hogy felébred ebből a rémálomból.

– Ha igen, akkor okosabb mindkettőnknél.

– Már nem tudom, mit jelent az okosság. Kérsz még bort?

– Hogyne.

– Finom, igaz?

– A legjobb. Fekete, mint a nők szíve, és édes, mint a…

– Igen? – vonta fel derűsen a szemöldökét a pap.

– A másik szívük.

A pap megdöntötte a kis hordócskát, hogy a maradék szép piros folyadék is kicsöpögjön belőle, bele a kancsóba.

– Ez beaune-i bor, de Avignonon keresztül érkezik, Őszentsége magánkészletéből.

– De hogyan…?

– Az öcsém egyfajta intéző ott; azok közé tartozik, vagyis tartozott, akik Őszentségét öltöztetik. A tisztsége most már kevésbé… hivatalos.

– De akkor is…

– Az én nagyon jóképű öcsémről van szó. Nyolc évvel fiatalabb nálam, de még fiatalabbnak látszik. Egy bizonyos bíboros kedveli a… férfias szépséget. És ez a pápa a nagylelkűségéről ismert. Még ha olyan vétkekről van is szó, amiken ő nem osztozik.

– Áh.

– Bizony.

Thomas felnevetett.

– Szóval, te iszol az öcséd kárhozatának gyümölcséből?

– Csak egy hordóval. Azt hiszem, Isten hajlandó szemet hunyni a szemet hunyásom felett.

– Ebből csak egyhordónyid volt? Miért ürítetted ki ma este?

– Miért ne? Hirtelen rám tört a vágy. Ez a város utolsó bora. Misére kellett volna használnom, de nincs hozzá sem ostya, sem kenyér. Szerintem mind meghaltak a szerzetesek, akik az ostyámat készítették.