Susan Wiggs

Az élet íze

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Susan Wiggs, 2022 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A mű eredeti címe: Sugar and Salt

HarperCollins Publishers LLC, New York, U. S. A.

Magyarra fordította: Bosnyák Edit

- Borító: Barczag Andrea

- Kép: Shutterstock, Freepik

ISBN 978-963-540-683-8

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Előhang

San Francisco, 2019

Margot Salton azon töprengett, vajon megragadhatná-e ezt a pillanatot, és megtarthatná-e örökre. Vajon befagyaszthatná-e az összes részletet egy borostyánkőbe, hogy az idők végezetéig megmaradjanak, és magával vihesse őket, mint egy talizmánt, amit bármikor elővehet, amikor szüksége van rá. Sohasem akarta elfelejteni ezt a ritka pillanatot.

Az a férfi, akit szeretett, a közönség soraiban ült, azzal a családdal együtt, amelyről mindig is úgy gondolta, hogy neki sohasem lesz ilyen, és még most is alig akarta elhinni, hogy megérdemli. Ezenkívül ott voltak a barátok, a pártfogók, a vásárlók, a kritikusok és a rajongók, akik azért gyűltek össze, hogy megünnepeljék a sikerét.

Margot arra gondolt, hogy ha ismernék a múltját, akkor darabokra hullhatna ez az egész, de erőt vett magán, és elhessegette ezt a gondolatot.

Természetesen Miles születése volt élete legcsodálatosabb pillanata, de ez is jelentőségteljes volt, főleg egy olyan lány számára, akinek a múltja csak titkokat és problémákat őriz.

Azok után, hogy felküzdötte magát idáig, nem lehetett könnyen ráijeszteni. Ennek ellenére alig merte elhinni, hogy csodával határos módon valóra váltak az álmai, sőt azok a dolgok is, amelyekről álmodni sem mert. De törékenynek és sebezhetőnek érezte az álmait, mintha egyetlen fuvallat elég lett volna ahhoz, hogy darabokra hulljanak.

Margot egészen a közelmúltig nem tartozott azok közé az emberek közé, akikkel jó dolgok történnek, és még mindig nem szokott hozzá, hogy végre rámosolygott a szerencse.

Színes szalagon egy nehéz érem lógott a nyakában, amely minden egyes mozdulattól a mellkasának ütődött. Az érem szinte szégyenletesen feltűnő volt, de a Divina-díj legújabb kitüntetettjeként büszkén viselte, hiszen ez volt az ország legrangosabb kulináris elismerése. Margot számára különös jelentősége volt, mivel a Divina-díjjal nem csupán az étterem-tulajdonosok képességeit és elképzeléseit ismerték el, hanem azokat a dolgokat is, amelyeket az alkalmazottakért és a közösségért tett.

De mégis… Egy érem? Tényleg?

Általában a hősöket szokták kitüntetni, és Margot nem volt hős. Ennek ellenére ez a pillanat csak az övé volt. A főzés megmentette. Az olvasás megmentette. Az elszántsága megmentette. Keményen megdolgozott azért, hogy eljusson idáig.

És végül fel is figyeltek rá a megfelelő emberek. Amikor lesétált a színpadról, megtapsolták és megéljenezték. Villogni kezdtek a vakuk, és többen is a magasba emelték a telefonjukat, hogy megörökítsék ezt a pillanatot. Jellegzetes cowboycsizmája különösen nagy feltűnést keltett. A szabad ég alatt megrendezett fogadáson a pincérek körbehordozták a finom falatokkal, pezsgőspoharakkal és levendulás limonádéval megrakott tálcáikat.

A fotózás után Margot elindult a pártfogói felé, akik egy üveg behűtött pezsgővel várták.

Mindenki megölelte, és gratulált neki. Köztük voltak a Privé Group befektetői, akik esélyt adtak neki, valamint azok a szakácsok, pultosok és pincérek, akik hozzásegítették a sikerhez. Ezenkívül ott voltak a gasztroújságírók és -bloggerek, valamint azok a szkeptikusok, akik nem hittek benne, és ezzel rengeteg fejfájást okoztak neki. Most ők is felemelték a poharaikat, és büszkén mosolyogtak rá.

Margot beállt egy fényképhez Buckley DeWitt-tel, a Texas Monthly magazin főszerkesztőjével. Ez a kövérkés, jó humorú férfi fedezte fel évekkel ezelőtt, amikor még újságíró volt, és büszke volt arra, hogy ő talált rá az ország legjobb barbecue-szószára, amit az egekig magasztalt. Ezenkívül ő volt az egyetlen, aki ismerte Margot előző életét, és még őt is meglepte, hogy eljött Austinból az esemény kedvéért.

Egy ismeretlen nő utat vágott magának a tömegben Margot felé. Az egyik kezében egy emlékbe készült étlapot lobogtatott, a másikban pedig egy barna borítékot és egy filctollat tartott. Kilógott a civil szervezetek vezetőiből, tetovált konyhai munkásokból és a Perdita Streeten lévő üzletek tulajdonosaiból álló tömegből. Elnyűtt farmert és piszkos edzőcipőt viselt, hosszú, zsíros és egyenes hajába ősz szálak vegyültek, az ujjait és a fogait barnára színezte a nikotin.

Abban a pillanatban Margot vőlegénye is elindult felé az ellenkező irányból, és a szíve nagyot dobbant a magabiztos, büszkén mosolygó férfi látványától. Nem értette, mivel érdemelte ki ezt a férfit, aki már elárulta neki, hogy ma este elszökteti egy híres borvidékre.

A zsíros hajú nő hirtelen ott termett mellette, és csak a szája mosolygott. A tekintete rideg volt, és kemény, mint a kő.

– Margie Salinas? – kérdezte.

A név hallatán Margot hirtelen mozdulatlanná dermedt, azután összeráncolta a szemöldökét, és értetlenül körbenézett.

– Tessék?

– Maga Margie Salinas, vagy más néven Margot Salton?

Margot évek óta nem hallotta ezt a nevet, és azt hitte, hogy már sohasem fogja hallani. Soha többé nem akarta hallani.

A világ lelassult, a tömeg zaja tompa morajjá halkult, és élesen kirajzolódtak a részletek: az öbölre néző teraszon megrendezett bankett, a csillogó fények, a terített asztalok és a mosolygó arcok. Minden, amit örökre meg akart őrizni a szívében. De aztán az összes részletet kitakarta az ismeretlen nő arca.

– Ki az ördög maga? – kérdezte Margot.

A nő belenyomta a kezébe a barna borítékot.

– Tájékoztatom, hogy beperelték, és ezennel átvette a hivatalos iratokat.

ELSŐ RÉSZ

„Állandóan a főzésről fecsegek, arról, hogy mit visz bele az ember életébe, mit tesz a hangulatával, és hogyan nyugtatja meg a legnehezebb időszakokban is.

Ehhez a szakmához a kezünkre van szükségünk, és főzés közben kénytelenek vagyunk másként gondolkodni,

mint a munkahelyünkön vagy általában a hétköznapokban. A főzés segít kikapcsolni az agyat.

A főzés a gyógyulás eszköze.”

Sam Sifton[1]

1. fejezet

San Francisco, 2017

A tökéletes barbecue-szósz titka a cukor és a só megfelelő arányában rejlett. Természetesen mindenkinek saját véleménye volt a savakkal, aromákkal, zöldségekkel-gyümölcsökkel és az ízesítéssel kapcsolatban, amelyek olyan élvezetessé tettek minden egyes falatot.

De Margot Salton egészen biztos volt abban, hogy az egész a cukorral és a sóval kezdődött, éppen ezért ezekről nevezte el a saját termékét: „Cukor & Só”. Ez a szósz volt a különlegessége. A titka. A márkaneve. Amikor semmije sem volt – se otthona, se végzettsége, se családja, se pénze –, megalkotta ezt az ízbombát. A felnőtt férfiak élvezettel felnyögtek, amikor megkóstolták, a nők lemondtak miatta a diétáról, és a haspókok nem tudtak betelni vele.

A kezdet kezdetén, Texasban ő maga töltötte üvegekbe a szószt, de azóta sok minden megváltozott. Az egyik reklámügynökség szakembere megtervezte a címkét és a csomagolást, és a szósznak saját arculata lett. És a mai napon Margot kifejezetten ügyelt arra, hogy a mintákat tartalmazó ajándékcsomag tökéletes legyen, mert minden a mai megbeszélésen múlt. Tudta, hogy a minta a legelegánsabb névjegykártyánál is többet ér.

Ma volt a nagy nap! Mindig arról álmodott, hogy egyszer saját étterme lesz, és azt remélte, hogy ma segítséget kap ehhez.

Sós Ízeknek nevezte el a helyet, mert a kifejezés pont olyan egyszerű volt, mint maga az alapanyag. Pontosan tudta, hogy az újonnan megnyitott éttermek hány százaléka megy csődbe, ezért gondosan eltervezett mindent, hogy az ő vállalkozása ne jusson erre a sorsra. Mindenütt megjelent a standjával, ahol csak lehetett, elvégzett egy tanfolyamot a helyi főiskolán, gyakornokoskodott, és versenyekre is benevezett, hogy bizonyítsa a tehetségét.

Úgy ismerte ezt a szakmát, mint a tenyerét.

Tudta, hogy nem lesz könnyű, de a mondás szerint semmi sem könnyű, amit érdemes megszerezni. Gyakran eltöprengett azon, miért van ez így. Miért nem lehet könnyű az, amit érdemes megszerezni?

Még sohasem dolgozott ilyen keményen, és még sohasem élvezte ennyire. Nem tántorította el a végtelennek tűnő munka. Az anyja halála után egyedül tartotta el magát, néha foggal-körömmel kapaszkodott felfelé, és elhatározta, hogy a saját tettei alapján fogja megtalálni a helyét az életben. Éveken keresztül tervezgetett és számolgatott, néha boldog volt, néha kétségbeesett, és most végre készen állt.

Miközben belebújt az elegáns, fekete nadrágba és a fehér selyemblúzba, érezte, hogy pattanásig feszülnek az idegei. Többször is megpróbált befektetőket keresni a vállalkozásához, de egyszer sem járt sikerrel.

Az étel kiváló, de az ötlet gyenge lábakon áll.

Az ötlet jó, de a menü nem elég jó.

Az üzleti terv kívánnivalókat hagy maga után.

A hús túl sós.

Nem elég sós.

Nincs szükségünk texasi ételre Kaliforniában.

Ám a visszautasítások csak még elszántabbá tették. Talán ezért volt érdemes túlélni azt a borzalmas texasi ügyet. Ha azon sikerült keresztülverekednie magát, akkor bármit túl tud élni.

De ma sikerrel fog járni! Hinnie kell ebben.

Magas sarkú cipője, amelyet egy használtruha-üzletben talált, kényelmetlen volt, de a megjelenésével is el kellett nyernie a befektetők bizalmát. Visszafogottan kellett felöltöznie, mint egy komoly üzletasszonynak, és be kellett tartania a szabályokat.

Hátrált egy lépést, és szemügyre vette a tükörben a blúzt és az élére vasalt nadrágot. Még fodrászhoz is elment, pedig nem nagyon engedhette meg magának.

– Nos, mit gondolsz, Kevin?

A cirmos macska ásított egyet, és nyalogatni kezdte a mancsát.

– Tudom – mondta Margot. – Szélhámosnak érzem magam. Ördög és pokol! Valóban szélhámos vagyok.

Amikor San Franciscóba költözött, megváltoztatta a nevét, és az új személyazonosság annyira illett hozzá, hogy néha teljesen megfeledkezett Margie Salinasról, mintha az a lány az egyik régi osztálytársa lett volna, aki a nyári szünetben egyszer csak elköltözött.

Néha viszont, amikor verejtékben úszva riadt fel egy rémálomból, az a lány visszatért, és nem hagyta nyugodni. Beszorult Margie bőrébe, mintha meg lett volna kötözve, és hevesen küzdött azért, hogy kiszabaduljon. Valahol azt olvasta, hogy a múlt sohasem ér véget, és valójában nem is a múlthoz tartozik. Tíz év elteltével is tudta, hogy ez igaz. Függetlenül attól, mennyi idő telt el, a gyász bekúszott a pórusaiba, és ő képtelen volt lemosni magáról. Amikor eszébe jutott a régi élete, meg kellett küzdenie a szomorúsággal.

Néha csupán annyit tehetett, hogy nem rágódott azon, mit hagyott maga mögött, és miért. Biztosra vette, hogy a legjobb döntést hozta meg abban a borzalmas helyzetben, de mégis kételkedett magában.

Az esetek többségében átverekedte magát ezeken a pillanatokon, és élte az életét. Nem mutatta meg senkinek ebben az új világban, hogy mi rejtőzik a múltjában. Érzelmileg ugyanolyan fájdalmas volt maga mögött hagyni mindent, mint maga a trauma, amely ezt megelőzte. Egy része közel akart maradni ahhoz, ami az ottani földhöz kötötte, de a körülmények és az ambíciói miatt tovább kellett lépnie.

A lelke nem akart a földhöz szegeződni. Összeszedte magát, és megváltoztatta a nevét. Lett új otthona, új pszichológusa, és lettek új barátai is. Csak a macskája maradt a régi.

Elkezdett aikidózni, és idővel az összes ellenfelét legyőzte. De a kísértetekkel nem boldogult. A múltja állandóan követte, és hívatlanul beleette magát a tudatába, de többnyire sikerült arra összpontosítania, hogy elölről akar kezdeni mindent.

Mintha egy örökkévalóság telt volna el azóta, hogy kitalálta, étteremláncot akar nyitni Amerika legdrágább városában. Hitt benne, hogy meg tudja valósítani azt a jövőt, amelyre vágyik.

Ennek ellenére megcsapta a kudarc szele. Vajon miből gondolta, hogy a mai prezentáció jobban fog sikerülni, mint a többi?

Ördög és pokol! A szabálykövetésnek mindig visszautasítás lett a vége.

Hirtelen ötlettől vezérelve lerúgta a lábáról a cipőt, mire Kevin rémülten elmenekült. Levette a blúzt, a nadrágot és a harisnyát is, és átöltözött abba a ruhába, amelyben önmaga volt: rövid farmerszoknya, egy Cukor & Só márkajelzéssel ellátott póló és a kedvenc cowboycsizmája. A csupasz lábával pedig megünnepelte ezt a napsütéses, nyári napot, amelyet még a köd sem tudott legyőzni.

Azután felhívta a grillszakácsát, Candelario Elizondót, akit mindenki Candynek[2] szólított, és közölte vele, hogy megváltozott a terv.

– Magunkkal visszük a büfékocsit, Candy.

– Be akarod vinni az üzleti negyedbe? – kérdezte hitetlenkedve a férfi. – Meg fognak büntetni a rendőrök.

– Nem fogjuk eladni az ételt. Ingyen fogjuk osztogatni.

Candy mondott valamit spanyolul, azután hozzátette:

– Te megőrültél, Margot!

– Egy óra múlva találkozunk!

Margot tudta, hogy Candy nem fogja cserben hagyni. A termelői piacon találkozott vele, amikor a szószait árulta. A tapasztalt grillszakács korábban gazdálkodó volt Mexikóban, de a bankválság miatt mindenét elvesztette, és északra költözött, hogy új életet kezdjen. Közösen tökéletesre főzték, füstölték és sütötték a húsokat. A füstölőbe illatos pekánfa-, mesquitefa-, tölgyfa- és cédrusfahasábokat tettek. Közösen létrehoztak egy rendezvénylebonyolító céget, közösen kibéreltek egy büfékocsit, és az alkotásaiknak hamarosan népes rajongótábora lett. Egy cikk is megjelent róluk az Examinerben. Margot rögtönzött rendezvényeken és versenyeken is részt vett, hogy megmutathassa a tehetségét. Azon a napon döntötte el, hogy megvalósítja a tervét, amikor minden ételt eladott, és előrendeléseket vett fel.

A legjobb éttermek mintájára gondosan eltervezte a helyszínt, a marketinget és a kiszolgálást. Megálmodta a hely hangulatát, meghatározta az árakat, és kitalálta, hol fogja meghirdetni a helyet. Magabiztos volt, és készen állt.

Candy az irodaépület előtt parkolt le a büfékocsival. A baseballsapkáján és a kötényén ugyanaz a logó díszelgett, mint Margot pólóján, és a karján megfeszültek az izmok, miközben kinyitotta az ablakot, és leeresztette a vászonernyőt.

– Biztos, hogy ezt akarod? – kérdezte.

Margot bólintott.

– Kívánj szerencsét!

A táblák útba igazították a Privé Group irodái felé. Ez a befektetőcég kezdő vállalkozásokra szakosodott, és már száz étterem létrehozásában segédkeztek, vagyis rendkívül sikeresen működtek. Egy francia házaspár volt a cég tulajdonosa, Marc és Simone Beyle, akik Sausalitóban laktak, egy tengerparti házban. A hírnevük alapján szigorúak és rámenősek voltak, de Margot-nak sikerült elérnie, hogy meghallgassák a prezentációját.

A recepciós fehér blúzt és fekete nadrágot viselt – amiről Margot ma reggel lemondott –, és bekísérte Margot-t egy hűvös tárgyalóterembe, amelyben egy üvegasztal állt, és ergonomikus székek sorakoztak körülötte.

Amikor belépett, féltucatnyi szempár szegeződött rá. A légkondicionáló miatt libabőrös lett, de már nem öltözhetett át.

– Köszönöm, hogy fogadtak engem – mondta, miközben lepakolta az ajándékcsomagokat, a kissé módosított önéletrajzát és a terveit tartalmazó mappát.

– Kíváncsian várjuk a prezentációját – felelte enyhe francia akcentussal Marc.

Feleségének szigorú arcvonásai voltak, de a tekintetében érdeklődés csillogott.

– Nyugodtan kérdezzenek bármit! Nyitott könyv vagyok. Utána pedig azt szeretném, ha…

– Kik a kulináris hősei? – kérdezte Simone.

Margot nem készült fel erre a kérdésre, de szerencsére a nyelve hegyén volt a válasz:

– Az anyám, Darla Sal… Salton.

Margot majdnem a Salinas nevet mondta ki, ami úgy követte, mint egy kimoshatatlan folt. Az anyja abból a spanyol régióból származott, ahol az emberek inkább keltának látszottak, mint spanyolnak.

– Szakácsként dolgozott Texasban, és rendezvényeken is főzött – folytatta. – A szendvicsei és a szószai híresek voltak, és gyerekkoromban órákon keresztül figyeltem munka közben. – Nem árulta el, hogy azért, mert az anyjának nem volt pénze bébiszitterre. – Később Texas Hill megye legjobb grillszakácsától sajátítottam el a grillezés fortélyait. Az anyám halála után ő és a felesége lettek a szüleim. – Vett egy mély lélegzetet, és gyorsan folytatta, mielőtt megkérdezhették volna tőle, miért költözött el Texasból. – Itt, San Franciscóban az üzlettársam a hősöm, Mr. Candelario Elizondo. Igazság szerint lent van a…

A jelenlévők félbeszakították a kérdéseikkel: Miért éppen San Francisco? Az üzleti terve gyenge lábakon áll. Milyen szempontok alapján alakította ki a marketingtervet?

Néhány befektető arcán csalódottság tükröződött. Ördög és pokol! Kételyeik voltak. Margot-nak görcsbe rándult a gyomra. Ez rosszabbul ment, mint amire számított.

– Általában meg szoktuk kérni a jövőbeni szakácsokat arra, hogy szervezzenek nekünk valamit – mondta a bizottság egyik tagja.

– Igen, ezzel én is tisztában vagyok, és higgyék el nekem, hogy a főzéshez jobban értek, mint a beszédhez. Bármit el tudok készíteni a grillen. Esetleg lejönnének velem a büfékocsihoz?

– Idehozta a büfékocsiját?

Simone felvonta formára szedett szemöldökét.

– Igen, asszonyom.

Hirtelen csönd lett, és a Beyle házaspár jelentőségteljes pillantást váltott egymással. Azután hátragurultak a székek, és mindenki elindult az ajtó felé. A parkolóhoz vezető út végtelennek tűnt, de az utca pont úgy nézett ki, mint amiben Margot reménykedett. A büfékocsit elárasztották az emberek, és úgy tömték magukba az ingyenesen osztogatott ételt, mintha egy lakatlan szigeten éheztek volna. Egy egyenruhás rendőr is volt közöttük, aki valószínűleg megbüntethette volna őket, ám ehelyett élvezettel falatozta a füstölt disznóhúsos szendvicset. A hús egy Margot által Pickle de Gallo névre keresztelt mártással volt leöntve.

Margot ránézett Candyre, azután beállt a pult mögé, és máris elemében volt. Ízletes élményeket alkotott, amelyeket az emberek újra és újra megkívántak. Nincs szükség tárgyalóteremre, sem gondosan megszervezett bemutatkozó vacsorára. Megpakolta a tányérokat omlósra füstölt marhahússal, amelyhez a húst egy Point Reyes közelében lévő fenntartható gazdaságból szerezte be, és rendkívül puha sertésbordával, amelyet a mesterien elkészített szószaival öntött le. A köreteket Candy már gusztusosan kipakolta: babok és zöldségek, borsos mexikói jamszbabsaláta. A kukoricakenyér Margot anyjának a receptje alapján készült, és olyan omlós volt, mint a vaj.

– Ez nagyon finom – mondta Simone.

– A legjobb, amivel szolgálhatok.

– Nos, hol akarja megnyitni az éttermét, Miss Salton? – kérdezte Marc.

*

– Te biztosan Margot vagy. – Az ingatlanügynök kezet nyújtott Margot-nak. – Yolanda Silva vagyok. Nagyon örülök, hogy végre megismerhetlek.

– Részemről a szerencse – felelte Margot, miközben megrázta a nő kezét.

El sem akarta hinni, hogy eljutott idáig.

– Szolgáld ki magad egy kis innivalóval! Még be kell mennem az irodámba, és össze kell szednem pár dolgot, mielőtt szemügyre vesszük az ingatlanokat.

Yolanda ugyanolyan csillogó és rendezett volt, mint a környezete. A körmén látszott, hogy manikűrös ápolja, és a szemüvege egy vagyonba kerülhetett.

– Köszönöm.

Margot kivett egy üveg ásványvizet az üvegajtajú hűtőből, és idegesen belekortyolt. Alig akarta elhinni, de a Privé Groupnak köszönhetően lett egy csapata, amely mindenben támogatta az első lépésektől kezdve egészen a megnyitó napjáig. A szokatlan prezentációját követően részt vett még néhány izzasztó megbeszélésen, és lett befektetője, célja, terve és jövője.

Aláírták a szerződéseket, összeállították a csapatot, és elkészítették az ütemtervet. Margot csak azt sajnálta, hogy senkivel sem ünnepelheti meg ezt a pillanatot. Gyerekkorában lélekszakadva rohant haza az iskolából egy ötös dolgozattal, hogy láthassa az anyja arcán a szeretetet és a büszkeséget. Felnőttkorában be kellett érnie azzal, hogy töltött magának egy pohár bort, és a macskájával koccintott.

Meglehetősen lehangoló volt, hogy senki sem volt az életében, akivel összeüthette volna a tenyerét, és aki azt mondta volna neki, hogy „büszke vagyok rád”. A mai napig pontosan emlékezett az anyja hangjára. Néha csak ezek az emlékek segítettek neki abban, hogy megőrizze a józan eszét, valamint a tudat, hogy valaha volt egy ember az életében, akinek ő volt a legfontosabb, aki szerette és értékelte.

De már felnőtt nő volt, és szurkolótábor nélkül is boldogulnia kellett.

Ennek ellenére ezekben a pillanatokban örült volna, ha lett volna mellette valaki.

Éjszakánként, amikor egyedül maradt a gondolataival, nem tudta elhinni, hogy ilyen sokra vitte. A múltja tele volt nehézségekkel, tragédiákkal, megbánással, és nehezen tudott bízni abban, hogy megérdemel egy új életet. Megpróbálta fejleszteni az önértékelését, amiben segítettek neki az önmagával lefolytatott beszélgetések és az önmagáért tett dolgok. Legalábbis egy kicsit. Néha viszont csak annyit ért el velük, hogy falat épített maga köré, és még magányosabb lett. Ennek ellenére tudta, hogy vannak értékei, de ez nem számított, mert senkivel sem tudta megosztani a jó és rossz időszakait.

A kétségei ellenére végre hamarosan elkezdődik a valódi munka. A tehetség önmagában nem volt elég, pedig senki sem vonta kétségbe, hogy remekül főz, és nagyszerű szószokat készít. A lelkesedés sem volt elég. Fel kellett készülnie arra, hogy rendíthetetlenül követi a célját, éjjel-nappal dolgozni és tanulni fog, és át kell verekednie magát a nehézségeken.

– Készen állsz?

Yolanda kilépett az irodájából egy vastag mappával a kezében. Jó szeme és remek ízlése volt, és ő segített a Privé Group ügyfeleinek abban, hogy megtalálják a megfelelő helyet. Megígérte Margot-nak, hogy neki is találni fog valamit, egy olyan helyet, amit tömegével keresnek fel a helybeliek és a turisták, hogy sikerre vihesse a vállalkozását.

Margot menedzsere, Ania Pavlova is csatlakozott hozzájuk, aki több éttermet is menedzselt a San Francisco-öbölben. Nagyon tetszett neki Margot grillétteremlánccal kapcsolatos elképzelése. Közösen megálmodtak egy olyan helyet, ahol észbontóan ízletes ételeket árulnak, és az emberek hajlandóak sorba állni érte, ugyanúgy, mint a büfékocsinál, habár azt is kitalálták, hogy egy alkalmazás segítségével előre le lehet majd foglalni az asztalokat.

– Az általad megadott feltételek alapján ezeket a helyeket találtam.

Yolanda kiosztotta nekik a hirdetéseket. Margot és Ania már szemügyre vette őket az interneten, és mindegyik helyszínre megpróbálták elképzelni a Sós Ízeket. Margot még soha életében nem járt körbe ingatlanokat. Ott volt az otthona, ahol biztonságban érezte magát Kevinnel. Jelenleg egy garázs fölött bérelt lakást a kikötő közelében.

Közösen kiválasztottak három ingatlant. Az egyik a Fisherman’s Wharf közelében volt, a termelői piac mellett. A konyháját most újították fel, a vendégtér pedig világos volt, és tágas. A kilátást imádták volna a turisták. A terasza a tenger fölé nyúlt, ezért a vendégek az ernyőkkel leárnyékolt asztaloknál is elfogyaszthatták az ételt a friss levegőn, miközben a kikötő forgalmát figyelték. Margot el tudta képzelni, hogy elégedetten távoztak volna onnan az emberek.

– Ez a hely elsősorban a turistákat szolgálná ki – mondta Ania.

– Ami nem zavar, habár örülnék a helybelieknek és a visszatérő vendégeknek – felelte Margot.

A következő hely Nob Hill városnegyedben volt, ahol a helyiek bizonyára szívesen láttak volna egy grilléttermet. A környező üzletek hívogatóak voltak, és több színház is volt a közelben. Az volt az egyetlen hátránya, hogy a homlokzata komor volt, és színtelen, a belső tér pedig egy hivatalra emlékeztetett.

– Ki tudunk hozni belőle valamit – bizonygatta Ania. – A belsőépítészeink csodákra képesek.

A konyha jó állapotban volt, a rakodótér pedig elég nagy ahhoz, hogy elférjenek benne Candy szállítmányai, aki egy ipari negyedben grillezte és füstölte a húsokat.

A harmadik hely a Perdita Streeten volt, egy történelmi városnegyedben, ahol állandóan pezsgett az élet. A megkopott, téglákkal kirakott utcákat fák szegélyezték. Néhány épület az 1900-as évek elején épült, és némelyik még az 1906-os földrengést és tüzet is túlélte.

A környék állandóan tele volt helybeliekkel és turistákkal, és szombatonként piacot is tartottak. A Mehndiva Bárban az ember rendelhetett magának egy kombucha teát, és közben készítettek neki egy hennatetoválást. Ebben a negyedben a Sonoma borvidékről származó borokat is árultak, volt itt egy butik, ahol a kutyák és a gazdáik számára egyforma öltözékeket kínáltak, a legöregebb épületben pedig egy könyvesbolt működött.

Az üres ingatlan a könyvesbolttal szemben volt, és korábban egy mexikói étterem kapott helyet benne, de bezárt, amikor a tulajdonosok nyugdíjba mentek. A hely kissé elhanyagolt volt, de kellemes hangulatot árasztott, és Margot bele tudta képzelni az éttermét.

Az volt az egyetlen hátránya, hogy a konyhája közös volt a szomszédos pékségével.

– Tudom, hogy ez nem egy szokványos elrendezés, de a konyha hatalmas, és a mexikói étterem meg a pékség évtizedeken keresztül közösen használta – magyarázta Yolanda. – A pékség helyi jellegzetességnek számít. Korábban közösségi tér működött a helyén.

A konyha régi volt, de ragyogott a tisztaságtól, és egy meglepetés is várta őket. A pékségbe vezető ajtó kinyílt, és belépett rajta egy idősebb, fekete bőrű nő, aki vastag szemüveget viselt, és befont haja kontyba volt tűzve. Egy tálcát tartott a kezében, amelyen egy kancsó limonádé és friss péksütemények voltak.

– Ida Sugar[3] vagyok – mondta, miközben letette a tálcát a rozsdamentes acélból készült pultra.

– Ezek szerint maga a pékség tulajdonosa – mondta Yolanda. – Nagyon örvendek!

– Nos, a hely még mindig az én nevemet viseli, de már nyugdíjas vagyok… illetve annak kellene lennem. Már a fiam, Jerome vezeti az üzletet. Csak azért jöttem be, mert kíváncsi voltam, ki lesz a szomszédunk.

Margot bemutatkozott, és Ida alaposan szemügyre vette.

– Nézzenek oda! Milyen apró és törékeny teremtés! És milyen fiatal!

– Valóban fiatal vagyok, de régóta űzöm ezt a mesterséget. A kezdet kezdetén szendvicseket készítettem az anyámmal egy büfékocsi számára.

– Igazán? Ezek szerint ebben nőtt fel.

– Így igaz. Csak ketten voltunk anyámmal, és ő volt a legjobb barátom. – Igazság szerint az anyja a világot jelentette Margot számára. A szendvicsei rendkívül ízletesek voltak. Pimento sajt, füstölt marhahús, tojássaláta, sült marhahús remoulade-mártással, vajaskeksz, sült csirke… Az emberek imádták az ételeit.

Darla sohasem élt jól, de nem azért, mert nem voltak elég jók az általa készített ételek, hanem azért, mert nem volt üzleti érzéke.

Ida a tálca felé biccentett.

– Rajta, szolgálják ki magukat! Egyenek valamit, azután megmutatom a helyet.

A vajaskosárkán friss gyümölcsök csillogtak, ezenkívül volt még csokoládés brownie és citromos szelet, de Margot a gyömbéres kekszet választotta, és majdnem felnyögött a gyönyörűségtől, amikor beleharapott.

Miközben Ania feltett néhány kérdést Idának az üzlettel kapcsolatban, Margot azon töprengett, vajon másként alakult volna-e az élete, ha az anyja nem arra összpontosít, hogy egyik hónapról a másikra megéljenek, hanem arra, hogy előrébb jusson. A marhahúsos és pepperonis császárzsemleszendvicsét, amelyben zúzott chips is volt, a Texas Monthly magazin a legjobb szendvicsnek választotta, de ő sohasem kovácsolt tőkét belőle.

– Én ebben a konyhában kezdtem a pályafutásomat.

Ida megmutatta nekik a helyiséget, azután bevezette őket a vendégtérbe, ahol áporodott volt a levegő, és a falakat mexikói tájképek díszítették.

– Remélem, hamarosan találkozunk, Margot! – mondta mosolyogva, amikor elbúcsúztak egymástól.

– Döntened kell – közölte Ania, amikor kiléptek az étterem mögötti sikátorba.

A szelektív hulladékgyűjtők rendezetten sorakoztak egymás mellett, a falon egy háborúellenes grafika virított, valószínűleg a vietnámi háború idejéből, és felszereltek rá egy kosárpalánkot is.

Margot igyekezett objektíven dönteni a kikötő, az elegáns Nob Hill és a történelmi Perdita Street között.

– Nos, mi a véleményed? – sürgette Ania. – Lehet, hogy kihívást fog jelenteni, hogy meg kell osztozni a konyhán a pékséggel. Tiszta és tágas, de az eszközök meglehetősen régiek.

– Ebben igazad van – felelte Margot. – De ne felejtsd el, hogy egy büfékocsiban dolgoztam, ezért nincsenek nagy igényeim. Jó benyomást tett rám ez a hely, és a város közepén van. Ráadásul Ida nagyon szimpatikus. Hogy is hívják a pékséget?

Ania odanyújtott neki egy névjegykártyát.

– Cukormáznak.

Margot önkéntelenül is elmosolyodott, és hirtelen úgy érezte, mintha megvilágosodott volna. Nem kételkedett a döntésében.

– Tökéletes lesz.

*

– Nos, ez nem tartott sokáig – mondta Ida.

Aláírták a papírokat, jóváhagyatták a terveket, és az átalakítás is már majdnem befejeződött.

– Több ingatlant is megnéztünk, de miután megtaláltam ezt a helyet, felhagytam a kereséssel – felelte Margot. – Érzem, hogy tökéletes lesz.

– Tapasztalataim szerint a megérzések sohasem hazudnak. Mivel szomszédok vagyunk, és én vagyok az idősebb, azt javaslom, hogy tegeződjünk.

– Köszönöm – felelte Margot.

Őszintén remélte, hogy Idának igaza lesz a megérzésekkel kapcsolatban. Az elmúlt három hónap rendkívül kimerítő volt, de a belsőépítészek és szakemberek valóra váltották az elképzeléseit. A viktoriánus stílusú csillárt ő maga festette feketére, azután fellógatták a hófehérre festett vendégtérben. A belső falak mentén sorakozó bokszok valamivel sötétebb árnyalatúak voltak, de a talpas poharakba hajtogatott, almazöld szalvéták szinte világítottak az északi-sarki fehérségben. A hely tiszta és barátságos benyomást keltett, habár még érezni lehetett a friss vakolat és a festék szagát. De hamarosan a grillezett hús füstös és édeskés illata fogadja majd a vendégeket.

A konyhát kissé átalakították és felújították. Felvették és betanították a személyzetet, összeállították az étlapot, és megkóstolták az összes ételt. A zenegépet régi és új számokkal töltötték fel, de ügyeltek arra, hogy egyik se legyen zavaró. A pultosok hamarosan koktélokat fognak felszolgálni.

Margot igyekezett az összes részletre odafigyelni, de pontosan tudta, hogy a baj onnan fog beütni, ahonnan a legkevésbé számít rá. Ennek az iparágnak ilyen volt a természete, és el kellett fogadnia a valóságot. Vagy talán pont ezért választotta ezt az iparágat…

Idával a csillogó bárpultnál ültek, amely eredetileg egy 1908-ban épült szállodában állt.

– Hoztam neked egy kis kóstolót a füstölőházból és a grillezőből.

Odatolta Ida elé a marhahúst, sertésbordát és köreteket tartalmazó csomagot, amelybe rakott néhány üveg szószt is.

– Cukor & Só – mondta Ida, miközben szemügyre vette a címkét. – És a két hely most egymás mellett működik. Ezt el sem akarom hinni!

– Gyerekkoromban találtam ki ezt a nevet, ezért jó jelnek vettem, hogy szomszédok leszünk.

– Igazán? Nahát, nahát! – Ida érdeklődve közelebb hajolt Margot-hoz. Olyan ember benyomását keltette, aki jól érzi magát a bőrében. – Ezt a receptet is az anyukádtól tanultad?

– Megengedte, hogy kísérletezzek az étterem konyhájában. Miután egyedül maradtam, elkezdtem kis mennyiségben szószokat készíteni egy helybéli étteremlánc számára, ahol évekkel ezelőtt dolgoztam. Az a neve, hogy Cubby Watson’s Barbecue, és Cubby a feleségével, Queennel együtt vezeti. Texas Hill megyében a grill gyakorlatilag olyan, mint a vallás, és Watsonéknak folyton konyhai kisegítőre volt szükségük. Kezdetben mosogató voltam, azután segítettem a köretek elkészítésében, és amikor Cubby rájött, hogy komolyan veszem a dolgot, az összes fortélyba beavatott, a grillsütő kezelésétől kezdve egészen az italok elkészítéséig, habár a pult mögé nem állhattam be, mert még túl fiatal voltam. Nagyszerű tanítómester volt.

– Akkor úgy tűnik, jó helyen kezdted a szakmát.

Margot bólintott, és megállapította, hogy Idával könnyedén el tud beszélgetni, pedig nehezen nyílt meg mások előtt.

– Imádtam, még a nehéz munkákat is. Cubby a világ egyik legjobb grillszakácsa. Olyan omlósra készíti a marhahúst, mintha vajban sült volna. Az emberek mérföldeket utaztak azért, hogy megkóstolhassák Queen házi készítésű kolbászait, a vegán portobello gombás szendvicseit és a texasi csokitortáját.

– Akkor már értem, mi inspirálta az étlapodat.

Megcsörrent a telefon, és Ida átment a pékségbe, hogy fogadja a hívást. Margot ritkán beszélt ennyit, de úgy érezte, talált egy barátot. Ida több szempontból is Queen Watsonra emlékeztette.

Tizenhat éves volt, amikor bekopogtatott Watsonék éttermének a konyhájába a texasi Banner Creekben azzal, hogy munkát keres.

Bizonytalan volt, és kétségbeesett, de felszegte az állát, és egyenesen Cubby szemébe nézett. Cubby kedves arcú, halk szavú férfi volt, és a karja megvastagodott attól, hogy egész életében a grillsütő mellett dolgozott. A felesége, Queen alaposan szemügyre vette Margot-t, a szőke hajától kezdve egészen a piszkafa lábáig.

– Nagyon fiatal vagy ahhoz, hogy munkát keress – jegyezte meg.

Margot – illetve akkoriban Margie – nem tudta, milyen szabályok vonatkoznak a kiskorúakra. Abban a pillanatban borzasztóan hiányzott neki az anyja. Akkor is a legjobb barátok voltak, amikor a mamájának rossz napja volt, és egyszerű, eseménytelen életet éltek. Azután felbukkant Del.

Del, vagyis Delmar Gantry. Közölték a tizenhárom éves Margie-val, hogy ezután egy család lesznek. Ő megkérdezte az anyjától, hogy eddig mik voltak, mire az anyja elnevette magát. Margie nem értette, hogy ez miért olyan vicces. Del ügyesen bánt a szavakkal, és nem volt munkája. Úgy nézett ki, mint egy filmsztár, és Margie anyjával hollywoodi álompárt alkottak. Mintha egyenesen a People magazinból vágták volna ki őket, még akkor is, amikor csak együtt kávéztak, vagy együtt nézték meg a kosárlabdameccset.

De a hollywoodi párokkal ellentétben állandó anyagi gondokkal küzdöttek. Azután egy napon Margie anyja éppen vezetni tanította Margie-t, amikor lehúzódott a járda mellé, és azt mondta, hogy fáj a feje. Elájult, és nem tért magához, s mire a rendőrök megérkeztek, halott volt. Agyvérzést kapott. Sokat betegeskedett, de az orvosok azt mondták, hogy az agyvérzésnek nincs köze ehhez. Bárkivel bármikor megtörténhet, és semmit sem lehet tenni ellene.

Margie és Del tehetetlenné vált a váratlan tragédiától és a gyásztól. Mintha egy törött csónak darabkái lettek volna, amelyeket egyre távolabb sodornak egymástól a hullámok. Margie anyja volt a ragasztó, ami összetartotta őket, és miután eltűnt, a kötelék is megszűnt.

Azután egy napon Margie észrevette, hogy Del furcsán néz rá.

– Hány éves vagy, Margie?

Ő értetlenül összeráncolta a szemöldökét, mert a férfinak tudnia kellett volna.

– Tizenhat – felelte.

Éjszaka Del a szobája előtt járkált a folyosón, és amikor megállt az ajtó előtt, Margie visszatartotta a lélegzetét, de a csoszogó léptek végül szerencsére eltávolodtak.

De nem feledkezett meg a férfi tekintetéről, és amikor Del megivott néhány sört, megint a szobája előtt járkált, és akkor már halkan bekopogott az ajtón. Margie ösztöne azt súgta, hogy el kell mennie onnan, ezért beült az anyja autójába, és elhajtott. Magával vitt egy bőröndöt, néhány fontos konyhai eszközt és az egyetlen értékes dolgot, amit az anyja örökül hagyott rá: egy vastag, ételfoltos füzetet, amelyben receptek voltak.

– Az anyám meghalt – magyarázta lesütött szemmel Queennek. – És az élettársa rossz ember.

Ezek után Cubby és Queen nem tett fel kérdéseket, aminek Margie nagyon örült, mert nem akart Delről beszélni.

A mai napig hálával gondolt vissza Watsonékra, és azt remélte, hogy egyszer majd viszonozni tudja a kedvességüket. Amikor megtudták, hogy Margie egy autóban lakik, beköltöztették egy apró albérletbe, amely a füstölőház és a grill közelében volt, a város szélén.

Néhány év alatt bebizonyította, hogy mindenütt megállja a helyét az étteremben, és mohón szívta magába a grillezés összes fortélyát. Cubby gyakran megjegyezte viccelődve, hogy ő az a fia, aki sohasem született meg. Watsonéknak nem volt gyerekük, és amikor elkezdték magukkal vinni Margie-t vasárnaponként a templomba, többen is felvonták a szemöldöküket. Margie szőke hajú és fehér bőrű volt, és még sohasem járt a feketék templomában, de Watsonék fontos szerepet töltöttek be az egyházközségben, amelynek tagjai végül Margie-t is befogadták.

A rendszeres jövedelemnek, a borravalónak és a barbecue-szósznak köszönhetően sikerült félretennie egy kis pénzt, és kibérelt egy bútorozott faházat a patakparton. A macskáját is magával vitte, akit egy macskakölykökkel teli dobozból mentett meg az egyik áruház parkolójában. Végre úgy érezte, hogy sikerült berendeznie magának egy nyugodt és kiszámítható életet, de egyetlen éjszaka leforgása alatt minden összeomlott…

Ida most visszajött a pékségből, és beletette a Margot-tól kapott ételeket egy hőtartó dobozba.

– Isteni illata van. Alig várom, hogy megkóstolhassam.

– Kíváncsi leszek a véleményedre.

– Pillanatnyilag az a véleményem, hogy remekül ki fogunk jönni egymással – közölte Ida, és elmosolyodott. – Ne aggódj, valóban nyugdíjas vagyok! Nem fogom beleütni az orromat az éttermedbe. Találkoztál már Jerome-mal?

– Nagyon elfoglalt voltam. Még nem találkoztunk.

– Biztosan összefuttok hamarosan. Nem bánod, ha megosztom ezt az ételt vele és a fiaival?

– A legkevésbé sem. És rendszeresen gondoskodni fogok az utánpótlásról.

– Jerome egyedül neveli a fiait, de nagyszerű apa.

– Remélem, hamarosan megismerem.

– Szeretem, amikor meglátogatnak. Kedvelem a társaságukat.

– Férjnél vagy? – kérdezte óvatosan Margot.

– Férjnél voltam, de elváltunk, miután Jerome leérettségizett – felelte Ida. – Mr. Douglas Sugar csak a nevét hagyta rám. Újra megnősült, és öt évvel ezelőtt meghalt.

– És nem mentél újra férjhez?

– Nem. – Ida egy darabig hallgatott, mintha azt fontolgatta volna, hogy bővebb magyarázatba kezd, de végül vállat vont. – Kedvelem a magányt. A fiam szerint túlságosan is. Jerome sokat aggódik értem.

Margot összeráncolta a szemöldökét.

– Várjunk csak! Jerome is egyedülálló, és azért aggódik, mert egyedülálló vagy?

Ida kuncogni kezdett.

– Valószínűleg kivetíti rám a problémáit. Tudja, hogy néha elszomorít a magány, és ez valóban így van, de… – Ida tekintete a távolba révedt. – Azt hiszem, a szívem leragadt a múltban. – Mielőtt Margot kérdéseket tehetett volna fel ezzel kapcsolatban, gyorsan megkérdezte: – És veled mi a helyzet? Egyedülálló vagy? Randizgatsz?

– Igen, szingli vagyok, és jelenleg nem találkozgatok senkivel.

Gondolatban azt is hozzátette, hogy igazság szerint már régóta nem randizott senkivel. Néha a férfiak elhívták, és ő igent mondott. Túl volt néhány első randin, amelyek nem vezettek sehová. Találni akart maga mellé valakit, de kiderült, hogy egy szívet sokkal nehezebb megnyitni, mint egy éttermet. Egyik része makacsul tiltakozott a sebezhetőség ellen – az a része, amelyik nem tudta elfelejteni a múltat, amely mindennap kísértette. Könnyebb volt más dolgokra összpontosítani, ami gyakorlatilag egyet jelentett a meneküléssel, de az álmai megvalósítása kitöltötte az életét.

– Mostanában az egész életem erről az étteremről szólt – ismerte be Idának.

– Én is annyi idős voltam, mint most te, amikor belevágtam a pékségbe. Ez volt az álmom. A hetvenes években egészen más volt ez a környék. Korábban népkonyha és közösségi tér működött itt. Nagyon olcsón jutottunk hozzá ehhez a helyhez, és berendeztem Jerome-nak egy játszósarkot az irodámban. Viccesen azt szoktuk mondogatni egymásnak, hogy azóta vagyunk cinkostársak. Az egyik fia most nyolcéves, a másik tíz, és nagyon helyesek.

– Úgy hallom, büszke nagymama vagy.

Margot csak halványan emlékezett a nagyszüleire. Amikor meghalt az anyja, Margot felhívta őket, mire küldtek egy gyásztáviratot, de nem jelentek meg a temetésen, hogy elbúcsúzzanak a lányuktól. Amikor Margot rájuk gondolt, a reklámokban látott idős házaspárokat képzelte maga elé.

– Remélem, találkozni fogok az unokáiddal is – mondta Idának.

– Ebben biztos vagyok. De figyelmeztetlek, hogy annyit esznek, mint a sáskák.

– Ezt a típust kedvelem a legjobban – felelte mosolyogva Margot.

Jó érzése volt Idával és a hellyel kapcsolatban. Miles születését leszámítva ez volt a legnagyszerűbb dolog, ami történt vele.

*

Már csak egy hét volt hátra az étterem megnyitásáig. Margot olyan izgatottan várta a nagy napot, mint a karácsonyt, és annyira rettegett tőle, mint az ítélet napjától. Késő este leparkolt az étterem előtt, azután bement a sikátorba, beütötte a biztonsági zár kódját, és bement a hátsó ajtón. Olyan izgatott volt, hogy nem tudott aludni, ezért úgy döntött, inkább kihasználja a csöndet és nyugalmat, és dolgozik egy kicsit.

Még szerencse, hogy nem félt a munkától, mert mostanában rengeteget dolgozott.

A konyha készen állt, a személyzet be volt tanítva, és az étlap is elkészült. Végre. Holnap este fognak először vacsorát felszolgálni. Az lesz a próbanap. A befektetőket és a barátaikat fogják vendégül látni, hogy megkóstolhassák az ételt, és koccinthassanak az új étteremre. Amikor Margot arra gondolt, hogy ki fog nyílni az étterem ajtaja, libabőrös lett.

De valami nyugtalanította a konyhában zajló folyamatokkal kapcsolatban. A hosszú várakozás még a legfinomabb ételt is tönkreteszi.

Újra és újra eljátszotta, hogy felveszi a rendelést, elkészíti az ételt, és közben teljesen megfeledkezett az idő múlásáról, ami gyakran előfordult vele. Amikor belemerült valamibe, az idő látszólag megállt és bevárta.

Talált egy eldugott szögletet a konyha hátsó részében, ahol egy asztal állt, amely a legkülönfélébb tárgyak gyűjtőhelye lett. Levelek, szerszámok, edények és mindenféle holmik hevertek rajta. Margot már megpróbált rendet tenni rajta, de csak odáig jutott, hogy felakasztott fölé egy parafa táblát, és kitűzte rá az ablakban napozó Kevin fotóját. És kitűzött rá egy másikat is, amelyen ő volt látható az anyjával. Egyszer elmentek együtt a tengerpartra, és beültek egy igazolványkép-automatába. Margot a mai napig élénken emlékezett arra a napra. Biciklit béreltek, a hullámok között játszottak, utána pedig ettek egy fagyit, és negyeddollárosokat dobáltak a flippergépbe. Az igazolványkép-automatában szorosan egymáshoz bújtak, és grimaszokat vágtak. Úgy néztek ki, mintha testvérek lettek volna.

Az anyja ráfirkantott a fotók hátuljára egy üzenetet: Engem te teszel boldoggá.

Az asztal alatt egy régi, fából készült irattartó szekrény állt. Margot most kihúzta, és berakott a helyére néhány egymásra pakolható műanyag tárolót, amelyek szerencsére elnyelték az asztalon heverő holmikat.

A szekrény felső fiókjában csak port és kötszereket talált. Az alsó fiók beragadt, de Margot addig mozgatta és rángatta, míg végül kicsúszott a helyéről, és a tartalma kiborult a földre: megsárgult dokumentumok és borítékok, gyufásdobozok és irodai eszközök. Talán az étterem előző tulajdonosa, Mr. Garza gyűjtötte össze őket az évtizedek alatt.

Margot talált néhány furcsa konyhai eszközt is, például egy pizzaszeletelőt, egy diódarálót, néhány kis méretű jegyzetfüzetet, amelyekben számok voltak, valamint rengeteg tollat és ceruzát.

A fiók alján heverő képkeret sajnos eltört. Margot kidobta az üvegcserepeket a kukába. A keretben az Egészségügyi Minisztérium 1975-ben kiállított, megfakult tanúsítványa volt.

Amikor Margot kivette a fiókból, kicsúszott mögüle egy összehajtogatott újságcikk, amely az Examiner vasárnapi magazinjában jelent meg. Mivel évtizedeken keresztül a tanúsítvány mögött lapult, és nem érte fény, a papír tökéletes állapotban volt.

Margot odavitte a szelektív papírgyűjtőhöz, amely a hátsó fal mellett állt, és már éppen ki akarta dobni, amikor megakadt a szeme a cikk címén: A helybeli emberjogi szervezet összefog a háborúellenes aktivistákkal. A cikk 1972-ben jelent meg, vagyis a vietnámi háború idején.

A cím alatt lévő fotón tüntetők látszottak, akik elfoglalták az egész utcát. Az emberek jelmondatokkal ellátott táblákat vittek, jelmondatos pólókat és kalapokat viseltek, és a magasba emelték az öklüket, miközben kiáltoztak, énekeltek és jelmondatokat kántáltak. Margot megállapította, hogy ezek szerint régen is ugyanúgy zajlottak a tüntetések, mint manapság.

Beletelt egy kis időbe, mire rájött, hogy a háttérben a Perdita Street látszik. A kávézó és tetoválószalon helyén akkoriban egy szerszámkereskedés volt, a könyvesbolt helyén írógépeket árultak, és az étterme helyén valóban a Gospel Misszió népkonyhája működött.

Margot lerakta a cikket a rozsdamentes acélból készült pultra, és olvasni kezdett. Az emberjogi szervezet összefogott egy háborúellenes szervezettel, amelyet a Berkeley diákjai hoztak létre. A következő fotón egy fiatal, fekete bőrű, szemüveges nő látszott, és az állt alatta, hogy: Miss Ida Miller, Eugene Miller őrmester unokahúga, az esemény egyik fő szervezője.

A hátoldalon is volt egy színes fotó, amelyen egy szabadtéri koncert látszott, a Berkeley campusával a háttérben. Az emberek táncoltak, csoportokba verődve beszélgettek, vagy pokrócokon heverésztek a fűvel borított domboldalon. A színpadon a Jefferson Airplane nevű együttes játszott.

Volt még egy fotó Idáról egy magas, hosszú hajú, fehér bőrű férfi társaságában, aki John Lennon-szemüveget viselt. Átölelték egymást, szinte tudomást sem vettek a tömegről, és az arcukra volt írva, hogy szerelmesek.

Margot felsóhajtott, amikor szemügyre vette a régi fényképet. Mindig arról álmodott, hogy egyszer majd rá is így fog nézni valaki, ugyanakkor azt is tudta, hogy az efféle érzelmek nem állják ki az idő próbáját.

Emlékeztette magát, hogy az élete izgalmas és teljes. Van egy macskája, vannak barátai, imád aikidózni, és hamarosan lesznek új kollégái, mert végre megnyitja a saját éttermét. Be kell érnie ennyivel. Aki birtokolja az összes csillagot, ne vágyakozzon a Holdra!

Eltette a cikket, mert elhatározta, hogy meg fogja mutatni Idának.

Mivel még mindig tele volt energiával, átrendezte a polcokat, kipakolta a dobozokból az új poharakat, azután elmosta és a helyükre tette őket. A papírdobozokat szétszedte és kilapította, de amikor ki akarta dobni őket a szelektív papírgyűjtőbe, megállapította, hogy az tele van, ezért kinyitotta a hátsó ajtót, és kivitte a szemetet a sikátorban lévő szelektíves konténerhez. A mozgásérzékelő lámpa bekapcsolt, azután villogni kezdett és kialudt. Margot alig találta meg a sötétben a konténeren lógó lakat kulcsát.

A San Franciscó-i ködtől a levegő hidegebb, a sötétség pedig még sötétebb lett. Margot kinyitotta a lakatot, felhajtotta a konténer tetejét, és beledobálta a vastag kartonpapírokat. Miután bezárta a lakatot, megfordult, és majdnem beleütközött egy hatalmas termetű férfiba, akit hátulról megvilágított a konyha ablakain át kiszűrődő fény.

Ez volt a legszörnyűbb rémálma, és ösztönösen cselekedett.

Az évek során legalább ezerszer begyakorolta az úgynevezett négyirányú dobást, és a támadója pár másodperc elteltével a hátán feküdt a földön. A férfi vastag szemüvege végigcsúszott a betonon, és a zuhanás erejétől kipréselődött a tüdejéből a levegő.

Margot azonnal kihasználta a kínálkozó alkalmat. Sietős mozdulatokkal beütötte a biztonsági zár kódját, beszaladt az étterembe, becsapta maga mögött az ajtót, és bezárta. Hevesen vert a szíve, és rémülten kapkodta a levegőt.

Jóságos ég, jóságos ég, jóságos ég! A telefonja… Hol a pokolban van a telefonja?

2. fejezet

Jerome Sugar a köd ellenére csillagokat látott. A fejét alaposan beütötte a betonba, és néhány ijesztő másodpercig levegőt sem kapott. Benyúlt a zsebébe, de nem találta meg azt a gyógyszert, amit az asztmájára szedett. Valószínűleg az autóban hagyta. Az oldalára fordult, és sípolva vette a levegőt. A szemüvege is leesett, és anélkül gyakorlatilag vak volt.

Hangosan felnyögött, vett egy mély lélegzetet, azután négykézlábra állt, tapogatni kezdte a betont, és néhány méterrel távolabb végül megtalálta a szemüvegét. Az egyik lencséje elrepedt. Nagyszerű!

Feltápászkodott, megtapogatta a fejét, és érezte, hogy dudor kezd nőni a tarkóján. A fenébe! Nem szerepelt a ma esti tervei között, hogy egy vékony, szőke lány ledönti a lábáról.

Odament a hátsó ajtóhoz.

Nem akart ma este bejönni, de Verna lebetegedett, és mivel a fiúk az anyjuknál voltak, Jerome felajánlotta, hogy helyettesíti. Már fiatalkorában is gyűlölte a hajnali műszakot, de Ida ragaszkodott ahhoz, hogy ugyanúgy kivegye a részét a munkából, mint mindenki más.

Beütötte a biztonsági zár kódját, és belépett a konyhába.

A lány a pultnak támaszkodott a telefonjával a kezében. Illetve nem is lány volt, hanem nő. Egy fiatal, szőke nő, aki rövid farmerszoknyát és cowboycsizmát viselt harisnya nélkül, amit Jerome értékelni tudott volna, ha jobb hangulatban van.

– Hívom a 911-et – közölte a nő, miközben felemelte a telefonját, és a kijelző fölé tartotta az ujját.

Jerome lemondóan felsóhajtott, megdörzsölte a tarkóját, azután odament a mosogatóhoz, és megmosta a kezét meg az arcát.

– És mit fogsz mondani nekik? Azt, hogy bejöttem dolgozni? – Jerome megszárítkozott, azután levette a pulóverét, és belebújt a fehér szakácsköpenyébe. – Nyugodtan hívd fel a rendőrséget! Nem ez lesz az első alkalom, habár a saját üzletemben még sohasem kerültem ebbe a helyzetbe.