Szerkesztette és fordította: Szabó Marianna

AFRIKA LELKE

Novellák a Sötét Kontinensről

Budapest, 2021

Afrika lelke

Előszó

Sam Kahiga: Az utolsó lélegzet

Chinua Achebe: A szavazó

Bessie Head: A szemüveges elitélt

Tijan M Sallah: Ártatlan erőszak

Ken Saro-Wiwa: Afrika megöli a Napját

Csepkének és Zselykének

Előszó

Az Afrika lelke című kötettel az a szándékom, hogy az Olvasót ismeretlen világba, egy másik földrész mindennapjaiba kalauzoljam. Emberi sorsok kerülnek a szemünk elé és érintik meg a szívünket, lelkünket, amely által a saját életünket is átértékelhetjük. Ha nem tekintünk szét a világban és csak saját magunkat látjuk, nem világosodnak meg előttünk más szempontok, az élet lényegének más értelmezései. Ebben a tekintetben az afrikai novellás kötet időtálló, örök értékként kínálja fel számunkra a szórakozás, elmélkedés és egyben a tanulás lehetőségét.

Sam Kahiga

AZ UTOLSÓ LÉLEGZET

Sam Kahiga 1946-ban született Kenyában. Miután szépművészetet és tervezést tanult, a médiának kezdett dolgozni dokumentumfilm készítőként. 1979 óta glossza-, novella- és regényíróként alkot. Rádiójátékait Európa-szerte sugározzák.

Gyermekkorában nehezen tudott könyvekhez jutni, így ő kezdett írni, amivel osztálytársait szórakoztatta.

Sam azon kevés afrikai író közé tartozik, akinek Kenya függetlenné válása után az elsők között publikálták műveit. Filmkészítőként a világ számos országában tett útjai adtak neki ihletet az íráshoz. Saját szavai szerint, mivel csak az író ismeri a saját történeteit, az ő dolga, hogy megírja őket.

Néztük Eva-t, amint határozottan sétált vissza a szobájába. Odapillantottam apámra. Különös feszültség volt a tekintetében, ahogy nézte őt. Tétován említem a szót „feszültség” kétkedve abban, hogy volt-e apám valaha feszült élete folyamán. Szerettem volna tudni mire gondol. De bármi is az, nem változtat semmin. Szeretem Eva-t és feleségül fogom venni, amint lehetőségem lesz rá.

Apám minden szó nélkül beindította a motort és vadul vezetett le az úton a vakok iskolájának kapuja felé.

– Mit fogsz tenni? Így nem veheted el! – kiabálta túl a motor zaját.

Hirtelen ránéztem. Mereven figyelte az utat. Harag áradt szét bennem. Ezek szerint a látogatás hiábavaló volt. Hiszen semmit sem látott Eva igazi énjéből.

– Ezt már mind átbeszéltük – mondtam. Most láttad Eva-t. A témát illetően ez az utolsó szavam. Amikor augusztusban elérem a megfelelő életkort, feleségül fogom kérni Eva-t.

– De hiszen ő vak…!

Visszaereszkedtem az ülésembe. Reménytelen volt. Meddig fogja még apám ismételgetni a nyilvánvalót? Mintha még nem lenne nyilvánvaló – mi több, elfogadott.

– Akkor add neki vissza a szeme világát! - mondtam a haragtól rekedten.

Egy pillanatra meglepetés látszott apám arcán. Aztán komorság. Anélkül, hogy észrevette volna felgyorsított. Tudtam mi játszódott le benne és ez a gondolat halvány mosolyt csalt az arcomra.

Zavart volt és haragudott magára. Egészen mostanáig úgy gondolt Eva-ra, mint egy vak, segítségre szoruló teremtményre, aki elrabolta a szívemet. Most találkozott vele és meglátta benne az angyalt – és talán még azt is, hogy mennyire nem gyámoltalan.

– Mit fogsz csinálni? – ordítottam, túlharsogva a motor zúgását.

Apám nem felelt. Borzalmas köhögés rázta össze és az autó veszélyesen kisodródott az út szélére. Úrrá lett a helyzeten és kényelmesen elhelyezkedett az ülésében.

Egyikőnk sem szólalt meg hazáig. Szótlanul kiszálltam és bementem a házba. Egyenesen a szobámba vitt az utam, és nagyot sóhajtva leültem az ágyra. Keserűen gondoltam arra, hogy mikor fog apám megérteni engem és az érzéseimet.

Nekem úgy tűnt, hogy a kettőnk elképzelései mindig eltérőek voltak gyerekkoromtól kezdve. A múltamból kevés dologra tudok visszaemlékezni, amiért szívből hálás tudnék lenni neki. Időről-időre mindig keresztülhúzta a terveimet. Épp egy évvel ezelőtt döntötte romba azt az elképzelésemet, hogy zenét tanulok. Így egy bankban kötöttem ki és nem valószínű, hogy sokáig ott maradok.

Abban, hogy ő ezeket mindig jó szándékkal tette, sohasem kételkedtem. De abban is biztos voltam, hogy én tudom mi a legjobb a számomra. Apám többé nem hozhat döntést helyettem; szeretem Eva-t és feleségül fogom venni a közeljövőben és gondját fogom viselni.

Anyám óvatosan belépett a szobába és félbeszakította meglehetősen szenvedélyes gondolatmenetemet.

– Szóval, hogy ment? – próbálta vidáman kérdezni. De én éreztem, hogy mélyen legbelül nagyon komoly.

Anyám megértett engem. Találkozott már Eva-val pár héttel azelőtt és nagyon tetszett neki. Habár remélte, hogy meggondolom magam a házassággal kapcsolatban, mégis megértette az érzéseimet és sohasem próbált lebeszélni róla.

– Találkoztak – mondtam nehézkesen. – Ez nem hozott nagy változást apámnál.

Egy pillanatra elhallgattam.

– Legalábbis még mindig nagyon makacs. De majd én megmutatom, hogy megvan a magamhoz való eszem – fejeztem be egy kicsit dühösen.

– Jó, de legyél óvatos – nézett rám anyám figyelmeztetően. Olyan komornak látszott és gondterheltnek…

– Mit mond apám? – emeltem fel a hangom ahogy hirtelen elért az érzések és a szenvedély hulláma.

– Miért nem mondod, hogy megérted? Természetesen azt szeretném, ha Eva látna, de – bár nem az ő hibája – csak azért mert nem lát, nem lenne szabad apámnak úgy tekintenie rá, mint egy kitaszítottra. Ő azt mondja, napfényt vittem az életébe. Gondolj erre, Anyám. Ha elhagynám visszalökném őt a sötétségbe.

Valamilyen okból közel álltam a zokogáshoz.

– És ő is napfényt hozott az én életembe – folytattam keserűen. Az összes ember közül, úgy tűnt nekem, ő ért meg leginkább.

Csend követte ezt a kirohanásomat. Nem bírtam magam rávenni arra, hogy anyámra nézzek, hátha már könnyes a szemem.

De jól tudtam, az ő szemei az arcomat fürkészték.

– Mi mind megértünk téged – mondta anyám végül. – De nem akarjuk, hogy boldogtalan légy…

Milyen üres szavak. Még csak válaszolni sem tudtam. Az én boldogságom Eva kezében volt. Ők megtagadták tőlem azt a kezet, hogy feleségül vegyem, ezért mélységes nyomorúságba taszítottak.

– Apád több boldogságot hoz Neked, mint gondolnád – folytatta anyám. – Ne feledd ezt… Olyan sötéten és gondterhelten nézett, amikor bejöttél. Nem tesz jót az egészségének.

Anyám hangjában volt valami, ami arra késztetett, hogy felé forduljak és ránézzek. A keze az ajtó kilincsén volt és ez a mozdulat ideges volt, úgy vettem észre. De ami a legfeltűnőbb volt, az a sürgető, figyelemfelkeltő tekintete.

– Apád beteg – mondta, s a hangjától hideg futott végig a lelkemen. – El kell mondanom ezt neked most. Már nem vagy gyerek. Apád nagyon beteg.

– Be…teg – dadogtam.

Egymás szemébe néztünk. Az övéi tágra nyíltak és merevek voltak. Előrehajolt. A hangja majdnem ijesztő volt, ahogy rekedten suttogta:

– Apádnak tüdőrákja van. Elég idős vagy ahhoz, hogy elmondjam neked. Hallottad őt köhögni. Szóval, légy óvatos mit teszel.

Megfordult és kiment a szobából. Engem otthagyott elképedve, mint aki nem egészen fogta fel a hallottakat.

*

A június elmúlt és vele együtt a napsütés nagy része is. Az időjárás többnyire zord volt, az égbolt pedig komor és szürke. És egy fekete árnyék borult az otthonunkra. Úgy tűnt, a napfény örökre eltűnt anyám életéből. A fű nedves volt egy júliusi délutánon, amikor Eva-val egy kőrakáson ültünk az iskola mellett. Izgatottnak látszott, mintha valami mondanivalója lett volna számomra. Én is sok mindent akartam mondani neki. A gyűrűért nyúltam, hogy biztos legyek benne, hogy még mindig ott van. Úgy nézett rám, mintha látott volna a sötét szemüvegen keresztül. Puha kis kezét a térdemre tette.