Írta: Katharine McGee

A mű eredeti címe: American Royals: Majesty

Fordította: Sóvágó Katalin

Szerkesztők: Szaszkó Gabriella, Ohnmacht Magdolna

Nyelvi korrektor: Vajna Gyöngyi

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Katharine McGee

© Sóvágó Katalin

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány az LLC és a
Rights People, London engedélyével készült.

Borító: Carolina Melis

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 499 624 8 (epub), kiadói kód: MX-1629e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; Tel.: (62) 548-444

e-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

John Ednek, mert azt mondta, hogy neki sosem ajánlanak

ELŐSZÓ

Sivár, szürke napra virradtak, köd lebegett a főváros utcái felett. A sajtó egyetértett abban, hogy épp temetéshez való az idő.

A tudósítók a kordonnal elzárt kapunál cigarettáztak, mentolos pasztillákat szopogattak, sietve ellenőrizték rúzsukat a mobiljuk tükrében. Aztán feltárult a palota kapuja, hogy bebocsássák az első vendégeket.

Rengetegen érkeztek a világ minden tájáról. Császárok és szultánok, nagyhercegek és királyi özvegyek, még egy bíboros is, akit a pápa küldött. Jöttek kongresszusi képviselők és arisztokraták, a legkékebb vérű hercegektől az egyszerű tiszteletbeli főrendekig, akiknek a rangja nem öröklődik – jöttek, hogy leróják kegyeletüket őfelsége IV. György, Amerika néhai királya előtt.

Komor fekete ruhában és öltönyben sorjáztak be a hatalmas trónterembe. Nem volt más helyiség a városban, ahol elfért volna háromezer vendég.

Díszsortűz visszhangzott a folyó fölött, amikor a gyászmenet befordult az utolsó sugárútra, amely a palotához vezet. Aztán csend lett, olyan sűrű csend, akár a makacs köd. A stábok kissé kihúzták magukat, az operatőrök állítottak a kameráikon.

A tömeg némán figyelte a ködfátyolból kibontakozó csoportot, a Revere Gárda elitalakulat nyolc fiatal tisztjét, akik utolsó útjára kísérték az uralkodót a vörös-arany-kék amerikai lobogóval takart koporsóban.

A hét koporsóvivő mereven bámult előre, ám a nyolcadik – világosbarna hajú, kékesszürke szemű, magas fiatalember – gyakran hátrapillantott. Lehet, hogy kezdett fáradni. A gyászmenet egész délelőtt rótta a főváros utcáit. Légvonalban még két mérföld se lett volna a távolság, ám a kanyargós menetvonalat órákig tartott legyalogolni. Szándékosan tervezték meg így, hogy minél több állampolgár vethessen egy utolsó pillantást a néhai királyra.

Még mindig nehéz volt elhinni, hogy György király nincsen többé. Csak ötvenéves volt, amikor váratlanul meghalt a tüdőrákkal folytatott tragikus küzdelem után.

Pár lépéssel a koporsó mögött lépkedett a huszonkét éves Beatrix hercegnő – illetve nem is, emlékeztették magukat a washingtoniak. Már nem hercegnő. Apja halála óta Beatrix Georgina Friderika Ludovika őfelsége, Amerika királynője. Ezt a címet még szokni kell. Amerikának még sose volt királynője.

Amikor a menet megérkezett a palota kapujához, Beatrix térdet hajtott az apja koporsója előtt. Olyan hang hallatszott, mintha rovarok ciripelnének: a fotósok siettek megörökíteni az új, ifjú uralkodónő utolsó térdhajtásának ikonikus pillanatát.

1

BEATRIX

Hat héttel később

Beatrix még sose hallotta ennyire csendesnek a palotát.

Normális helyzetben örökös volt a zsongás: komornyikok osztogattak utasításokat az inasoknak; idegenvezetők tartottak előadást a diákoknak; nagykövetek vagy miniszterek loholtak a kamarás után, meghallgatásért esedezve.

Ma némaság honolt a termekben. A porvédő bútorhuzatok sejtelmesen fénylettek a félhomályban. Még a kapuk előtt sem tülekedett a szokott tömeg; a palota olyan egyedül maradt, mint egy magányos sziget a néptelen ösvények és a letaposott fű tengerében.

Beatrix mögött most szállt ki az autóból az anyja. Sam és Jeff úgy döntött, hogy még egy éjszakára lent maradnak a vidéki házban. Kisebb korukban a három testvér együtt járt le vidékre egy fekete SUV-val, útközben a lehajtható tévét nézve. Mostantól ezt sem lehet. Beatrix nem ülhet egy autóban a húgával. Biztonsági okokból az uralkodónak és a trónörökösnek tilos ugyanabban a járműben utaznia.

Az előcsarnok közepén járt, amikor a cipősarka beleakadt az antik szőnyegbe. Mielőtt eleshetett volna, egy erős kéz megragadta a karját.

Felnézett, egyenesen a testőre, Connor Markham acélkék szemébe.

– Minden oké, Bea?

Őfelsége tisztában volt vele, hogy meg kellene rónia a gárdistáját, amiért a becenevét használja a hivatalos címe helyett, pláne nyilvánosan, ahol bárki meghallhatja, ám nem tudott rendesen gondolkozni, ha Connor megfogta a kezét. Ez az érintés a távollét hetei után felforralta a vérét.

Hangok hallatszottak a folyosóról. Connor összevonta a szemöldökét, és gyorsan hátralépett, épp idejében, mert már be is fordult a sarkon két inas, nyomukban egy gyászos képű, deres hajú emberrel, aki nem volt más, mint Robert Standish, egykor György király, most pedig Beatrix kamarása.

A kamarás etikettszerűen meghajolt.

– Bocsánatát kérem, királyi felség, de csak holnapra vártuk!

Beatrix vigyázott, hogy ne grimaszoljon a címzéstől. Még mindig nem szokta meg, hogy őt szólítják felségnek.

Az inasok szobáról szobára jártak, lerántották a védőhuzatokat, halomba dobálták őket. A palota életre kelt. A díszes konzolokról és a cizellált rézlámpákról lekerült a borítás.

– Úgy döntöttem, hogy korábban jövök. Épp csak… – Elnémult, mielőtt hozzátehette volna: Csak el kellett szabadulnom ebből. Sulgrave-nek, Washingtonék vidéki rezidenciájának menedéket kellett volna kínálnia erre az egy hónapra, ám Beatrix még családi körben is egyedül érezte magát. És annyira kimerült!

Esténként olyan sokáig próbált ébren maradni, ameddig bírt, mert ha elaludt, rögtön jöttek a rémálmok, amelyekben újra és újra végig kellett néznie az apja halálát, tudva, hogy mindez az ő hibája.

Miatta halt meg a papa. Ha nem kiabál vele akkor éjszaka, ha nem fenyegetőzik, hogy lemond az uralkodásról, és feleségül megy a testőréhez, György király talán ma is élne.

Elfojtott egy sóhajt. Okosabb volt annál, hogy átadja magát ennek a gondolatnak. Ha megtette volna, a lelke talán elsüllyed a gyász feneketlen kútjában.

– Királyi felség! – Robert a tabletjére pillantott, amelytől sosem vált meg. – Van néhány kérdés, amelyek megvitatásra várnak. Méltóztatna talán felfáradni a dolgozószobájába?

Beatrix először fel sem fogta, hogy az apja dolgozószobájáról van szó. Amely most már az övé.

– Nem! – válaszolta a kelleténél kissé több eréllyel. Egyelőre nem bírt belépni abba a szobába, hogy szembenézzen a falak közé zárt emlékekkel. – Miért nem beszéljük meg itt? – mutatott az egyik szalonra.

– Ahogy parancsolja. – Robert követte a szobába, és behajtotta a kétszárnyú ajtót, kizárva Connort a folyosóra.

Miközben elhelyezkedett egy zöld csíkos pamlagon, Beatrix egy pillantást vetett az első felhajtóra néző három zárt erkélyre. Apja halála után vette fel ezt az ideges szokást: ha belépett valahova, mindannyiszor alaposan megnézte az ablakokat, mintha a természetes világítás segítene leküzdeni azt az érzést, hogy fojtogatják.

Vagy mintha menekülési utat keresett volna.

– Felség, parancsoljon megtekinteni az időbeosztását a következő hétre! – Standish a lány felé nyújtott egy papírlapot, amelyre a királyi címert domborították.

– Köszönöm, Lord Standish – felelte Beatrix, aztán megtorpant. Azóta a hivatalos nevén szólította meg a kamarást, hogy kamaszkorában először találkozott vele, de most… – Szólíthatom Robertnek?

– Megtiszteltetés lenne számomra – felelte ájult hódolattal Standish.

– Akkor viszont maga is nevezzen Beatrixnak.

A kamarás felhördült.

– Ó, nem, királyi felség! Sose lennék ilyen vakmerő! Továbbá javasolnám, hogy felséged soha többé ne tegyen ilyen ajánlatot, főleg az alárendeltjeinek nem. Nem illendő.

Beatrix utálta, ha rendre utasított iskolásnak kellett éreznie magát, úgy, mint hétévesen az etikett-órán, amikor a tanára a kezére csapott a vonalzóval, büntetésül egy elnagyolt térdhajtásért. Kényszerítette magát, hogy átolvassa a térdén heverő papírt. Utána értetlenül nézett fel.

– Hol a többi rész?

A lista kizárólag langymeleg közszerepléseket tartalmazott: természetjárást egy környezetvédő csoport társaságában, találkozást a helyi cserkészlányok szervezetével, és további ilyen rokonszenvgerjesztő eseményeket, amilyenekhez trónörökös-korában szokott.

– Fogadnom kellene a Kongresszus összes pártvezetőjét. És miért nincs beütemezve csütörtökre a minisztertanács ülése?

– Nem szükséges rögtön fejest ugrani mindenbe – válaszolta mézesen Robert. – Felséged a temetés óta nem mutatkozott a nyilvánosság előtt. A népnek most arra van szüksége, hogy felséged megnyugtassa őket.

Beatrix leküzdötte kezdődő szorongását. Az uralkodónak kormányoznia kell, nem pedig haverkodni és kezet fogni, mint Amerika üdvöskéjének. Az a trónörökös dolga.

De mit mondhatott volna? Mindazt, amit tudott erről a szerepről, az apjától tanulta. Ám az apja elment, és neki nem maradt más tanácsadója Roberten, György király jobb kezén kívül.

A kamarás a fejét csóválta.

– Egyébként is bizonyosra veszem, hogy az elkövetkező néhány hónapot királyi felséged az esküvője megtervezésével óhajtja tölteni.

Beatrix válaszolni akart, de mintha összeragasztották volna a torkát.

Még mindig a jegyese volt Theodore Eatonnek, Boston hercege fiának. Ám ha az elmúlt hónapban Teddyre próbált gondolni, az elméje mindannyiszor vadul hőkölt hátra. Kitalálok valamit, csak legyek otthon!, fogadkozott. Itt semmit sem tehetek.

Sulgrave-ben könnyű volt megfeledkezni Teddyről. A család egyik tagja sem hozta szóba. Bár egymással sem beszéltek sokat. Ki-ki bezárkózott a bánatába.

– Egyelőre inkább nem foglalkoznék az esküvővel – mondta végül, akarata ellenére feszült hangon.

– Felség, ha most kezdünk tervezni, júniusban sor kerülhet a szertartásra! – érvelt a kamarás. – Utána a mézesheteket követően az újházasok királyi körútján töltheti el a nyár hátralevő részét.

Akár ki is mondhatok mindent, gondolta Beatrix. Megacélozta magát.

– Nem házasodunk össze.

– Hogy érti ezt felséged? – kérdezte zavartan Robert. – Valami… történt felséged és őlordsága között? – Beatrix reszketegen beszívta a levegőt. A kamarás békítően felemelte a kezét. – Kérem, bocsássa meg, ha túllépem a hatáskörömet, de a hatékony munkavégzéshez tudnom kell az igazságot!

Connor még mindig kint állt a folyosón. Beatrix el tudta képzelni a Revere Gárda előírt tartásába kövülve, keményen megvetett lábakkal, egyik kezével a derekára csatolt fegyvertokon, és belehasított a rémület. És ha a testőr az ajtóréseken keresztül is hallotta őket?

Kinyitotta a száját, hogy felvilágosítsa a kamarást Connorról. Nem lesz nehéz: elvégre ugyanezt megtette már az apjával. Az eljegyzési fogadás estéjén besétált az apja dolgozószobájába, és közölte vele, hogy a testőrét szereti. Akkor most miért nem mondhatja el?

Tudnom kell az igazságot, makacskodott Robert. Csakhogy… mi az igazság?

Már Beatrix sem tudta. Összegabalyodott benne minden, a szerelem, a vágy, a megbánás és a gyász felfejthetetlen, fájó gubancában.

– Akkor egyeztem bele a házasságba, amikor apám még élt, mert neki az volt a kívánsága, hogy ő vezethessen oda az oltárhoz – sikerült kinyögnie. – De most, hogy királynő vagyok, nem szükséges sietnem.

Robert a fejét csóválta.

– Királyi felség, épp azért javasolom, hogy menjen férjhez minél előbb, mert felséged a királynő. Élő jelképe Amerikának és a jövőnek, és tekintettel a fennálló helyzetre…

– Miféle helyzetre?

– Ez átmeneti, bizonytalan időszak. A nemzet nem tért magához királyi édesapja halálának megrázkódtatásából olyan gyorsan, mint reméltük. – Standish közömbös fahangon beszélt. – A részvénypiac zuhanórepülésben. A Kongresszusban patthelyzet. Nagykövetek adták be a lemondásukat. Nincsenek olyan sokan! – tette hozzá sietve, mert látta Beatrix arcát. – Ám egy esküvő ismét egyesítené az országot!

Beatrix kiolvasta a szavakból a mögöttes jelentést. Ő most Amerika királynője – és Amerika fél.

Túl fiatal volt, túl tapasztalatlan. Ráadásul nő. Egy olyan országot próbál meg kormányozni, ahol eddig kizárólag férfiak irányítottak.

Ha Amerika helyzete megingott, annak Beatrix az oka.

Mielőtt válaszolhatott volna, feltárult az ajtó.

– Beatrix! Hát itt vagy!

Az anyja állt a küszöbön. Elegáns volt még utazós ruhában is, bár a szűk, sötétkék nadrág és a halványkék pulóver most mintha a szokottnál kissé lazábban lógott volna rajta. Válla megroskadt a gyásztól.

Adelaida királyné csak most vette észre Robertet.

– Elnézést, nem akartam zavarni – mentegetőzött elbizonytalanodva.

A kamarás felállt.

– Kérem, felség, csatlakozzon hozzánk! Éppen az esküvőt vitattuk meg.

Adelaida a lányához fordult.

– Kitűztétek már Teddyvel a dátumot? – kérdezte gyengéden.

– Tulajdonképpen… nem is tudom, készen állok-e. – Beatrix könyörgő pillantást vetett az anyjára. – Valahogy olyan elsietettnek érzem. Nem gondolod, hogy várnunk kellene, amíg túl nem jutottunk a gyászon?

– Ó, Beatrix! – Az anyja fáradt sóhajjal rogyott le a díványra. – Jó, ha tudod, hogy azon sose jutunk túl – szólt halkan. – Idővel talán kevésbé fáj, de attól még folyamatosan érezzük majd a veszteséget. Csak megtanuljuk egy kicsivel jobban viselni.

Robert hevesen bólogatott a szoba másik végében. Beatrix úgy döntött, hogy nem vesz tudomást róla.

– Most nagyon ránk férne egy kis boldogság, egy kis ünneplés. Nemcsak Amerikára, de a családunkra is. – Szeme vágyakozva felragyogott. Szenvedélyesen szerette a férjét, és most, hogy megözvegyült, Beatrixra ruházta át minden szeretetét, mintha a lánya és Teddy esküvője maradt volna az egyetlen reménye.

– Nagyobb szükségünk van erre az esküvőre, mint valaha – szólt közbe Robert.

Beatrix pillantása tehetetlenül járt ide-oda közöttük.

– Értem, de az a helyzet, hogy… Teddy és én még alig ismerjük egymást.

Adelaida királyné fészkelődött a díványon.

– Beatrix! Csak nem gondoltad meg a férjhez menést?

Beatrix lepillantott a bal kezén sziporkázó jegygyűrűre, amelyet egész hónapban viselt, leginkább tehetetlenségből. Rosszul érezte magát, amikor Teddy az ujjára húzta, de valamikor meg kellett szoknia. Ez is azt bizonyítja, hogy idővel mindent megszokik az ember.

Egyébként gyönyörű gyűrű volt, gyémánt szoliter, fehérarany karikán. Eredetileg Thérèse királynéé volt jó száz éve, de olyan művészien csiszolták, hogy minden sérülését eltakarta a ragyogás.

Kissé olyan, mint maga Beatrix.

Összeszedte magát. Az anyja és Robert is azt várja, hogy válaszoljon.

– Csak annyira… hiányzik apa.

– Ó, szívem! Tudom én azt! – Adelaida szeméből kicsordult egy könnycsepp, festékcsíkokat húzva az arcán.

Adelaida őfelsége sose sírt – legalábbis nem ott, ahol mások is láthatták. Még a temetésen is elrejtette érzéseit a sápadt, elszánt beletörődés maszkja alá. Egy királynőnek, mondogatta Beatrixnak, csak titokban szabad sírnia, hogy az erő forrásának mutatkozhasson, amikor oda kell állnia az ország elé. Annak a könnycseppnek a látványa olyan döbbenetes és irreális volt, mintha a kert valamelyik márványszobra hullatta volna.

Beatrix sem bírta elsiratni az apját.

Pedig akart sírni. Tudta, hogy ez az állapot természetellenes, de úgy látszik, valami jóvátehetetlenül meghasadt benne, és egyszerűen elvesztette a könnyek adományát.

Adelaida átkarolta és magához húzta a lányát. Beatrix ösztönösen az anyja vállára hajtotta a fejét, úgy, mint gyerekkorában, ám most ez sem vigasztalta.

Váratlan módon csak annyit érzett, hogy az anyja csontjai kitapinthatók a kasmírgyapjú alatt. Adelaida királyné reszketett az elfojtott gyásztól. Sebezhetőnek tűnt, és életében először öregnek látszott.

Ez végképp megtörte Beatrix akaratát.

Még egyszer utoljára megpróbálta elképzelni, hogy Connorral van, és azt mondja neki, még mindig szereti, és meg akar szökni ettől az élettől, nem érdeklik a következmények. De nem bírta elképzelni. Mintha a jövő, amelyről ábrándozott meghalt volna az apjával együtt.

Vagy talán a régi Beatrixszal együtt, aki még csak hercegnő volt, nem királynő.

– Jól van – mondta halkan. – Beszélek Teddyvel.

Meg tudja ő ezt tenni, a családjáért, a hazájáért. Képes lesz feleségül menni Teddyhez, hogy megajándékozza Amerikát a tündérmesével, amelyre az országnak olyan borzasztó nagy szüksége van.

Otthagyhatja a régi Beatrixot, a fiatal lányt, hogy megadja magát Beatrix királynőnek.

2

NINA

Nina Gonzalez feszülten összpontosítva eltávolított egy fakockát az egyre ingatagabb toronyból. Az asztalnál mindenki visszafojtotta a lélegzetét, amikor Nina őrjítő elővigyázattal elhelyezte a Jenga kockát a billegő építmény tetején.

Valamilyen csoda folytán ott is maradt.

– Igen! – kurjantotta diadalmasan Nina, és a magasba emelte az öklét. Abban a pillanatban két kocka kicsusszant a helyéről, és nagyot koppant az asztalon. – Úgy látszik, korán örültem – nevetett a lány.

Rachel Greenbaum, aki ugyanazon a folyosón lakott, ahol Nina, csak valamivel lejjebb, a barátnője elé tolta a lehullott kockákat.

– Idenézz! BÖRTÖNTANGÓ és FEL A KALAPPAL!

A King’s College filccel pirosított, híres Jenga-készletével játszottak, amely ugyanolyan volt, mint a szabályszerű Jenga, csak minden kockájára más parancsot írtak – PIRAMIS, KARAOKE, BALKEZES –, és mindenki köteles volt teljesíteni azokat az utasításokat, amelyeket kivett. Nina egyszer megkérdezte, mennyire régi a Jenga, de senki se tudta a választ.

A tavaszi szünet utolsó hétvégéjén Nina és barátnői az Ogdenben lógtak, ami egy szórakozóhellyel kombinált kávézó volt a művészeti kar mögött. Az elhelyezkedése miatt az Ogdenben leginkább a színművészetis srácok voltak a törzsvendégek, amin Nina nem győzött csodálkozni, mert az Ogdenben a sütit ingyen adták.

– A FEL A KALAPPAL egyszerű. Bármilyen tárgy megfelel kalap helyett – magyarázta Leila Taghdisi, a másik barátnője. Nina engedelmesen háromszöget hajtogatott egy papírszalvétából, és a fejébe csapta.

– A BÖRTÖNTANGÓHOZ pedig kint kell hagynod a mobilodat az asztalon, amíg véget nem ér a játék, hogy elolvashassuk az üzeneteidet. – Leila bocsánatkérően sandított Ninára. Az összes barátnője tudta, hogy Nina féltve őrzi a magánéletét – és a kapcsolatait a királyi családdal.

Ám Nina úgy döntött, hogy ebben a félévben normális lesz, tehát normális főiskoláshoz illően előhúzta a mobilját, és kitette az asztalra.

– Nem hiszem el, hogy pont hétfőre esik a tavaszi negyedév első napja! – sóhajtott Rachel. – Még kicsit sem készültem fel az iskolára!

– Nem is tudom… én valahol örülök, hogy visszajöhetek. – Nina igazából ujjongott, hogy ismét az iskolában lehet, és nyugodtan járkálhat a kampuszon anélkül, hogy lesifotósok üldöznék. Itt-ott még mindig összesúgtak, ha meglátták; alkalmilag rajtakapta egy-egy diáktársát, hogy a kelleténél egy hajszállal tovább felejtik rajta a pillantásukat, értetlenül ráncolva a szemöldöküket, mintha azon töprengenének, hogy találkoztak-e már Ninával, csak az nem ugrik be nekik, hogy hol.

Ám ez is óriási javulás volt a lidércnyomáshoz képest, amin át kellett esnie az idén, amikor Jefferson herceggel járt.

Az ilyesmiben feltűnően kurta az emberek emlékezete, és a király halálának eget rázó, földrengető híre után kit érdekelt már Nina és Jeff rövid románca. A világ elfelejtette Ninát, és túllépett rajta, aminek ő nem győzött örülni.

– Én ugyan nem! El se akartam jönni Virginia Beachről – vágott közbe Leila. – Ha még mindig ott lennénk, most kint feküdnénk a homokon, néznénk a naplementét, és ennénk Nina addiktív guacamole-éját!

– Mamá receptje. A fokhagyma a titka – magyarázta Nina.

Olyan hálás volt Rachelnek, amiért elvonszolta arra az útra. Ez bezzeg semmiben sem emlékeztetett a vakációkra, amelyeket a Washingtonok vendégeként élvezett. A lepukkant házban, amit kibéreltek, nem volt légkondicionálás, és neki a nappali díványán kellett aludnia. Egyszerűen imádta! Kiülni a koleszos barátnőkkel a parton rakott tűz mellé, olcsó sört inni és dumálni, kimondhatatlanul kellemesebb volt az ötcsillagos királyi utazásoknál.

– Sajnos, én nem szolgálhatok guacamole-val. – Jayne – ugyancsak barátnő – most lépett ki a konyhából, edényfogó kesztyűvel védett kezében egy tálcát egyensúlyozva. – De talán ez is jó lesz.

A három lány azonnal rávetette magát a sütire.

– Említettem már, mennyire örülök, amiért itt dolgozol? – kérdezte Nina.

– Nem pedig a könyvtárban, veled? – Jayne és Nina ugyanabban a programban felvételiztek, amely szerint az ösztöndíjukért cserébe dolgozniuk kellett a főiskolán.

– Kár lenne elfecsérelni a tehetségedet a könyvtárban. Ez valami isteni! – felelte Nina tele szájjal. Mamá most megdorgálná, amiért így beszél, de szerencsére nincsen se otthon, se valamelyik nagyképű udvari fogadáson.

Jayne a pultra helyezte a süteményestálcát, amíg kihúzott magának egy széket. Nem oldotta ki az iskolai kötényét, amelynek elejére a King’s College jelképét, egy ezüstsisakos lovag képét hímezték.

– Hát igen, én vagyok a desszertbűvész!

Nina mobilján, amely még mindig az asztal közepén hevert, felvillant egy újabb üzenet. Rachel mohón felkapta a készüléket, majd odacsúsztatta a barátnőjének.

– Eddig unalmasak az üzeneteid.

Mamá volt az. Hazajössz vacsorázni? Paellát csinálok!

Nina szülei, Julie és Isabella, egy vörös téglaházban laktak pármérföldnyire a főiskolától. Szolgálati lakás volt, ahol nem kellett lakbért fizetni, a királyi család tulajdona, mert Isabella mamá valamikor a néhai király kamarása volt, jelenleg pedig pénzügyminiszter. Ninát feszélyezte, hogy Sam családjáé, Jeff családjáé a ház, amelyben felnőtt, bár ő igyekezett nem zavartatni magát.

Miután szakított a herceggel, sok időt töltött otthon, mert olyan vigasztaló volt enni a mamák főztjét, és a gyerekkori ágyban aludni, elrejtve az évfolyamtársak fürkésző pillantásaitól.

Azóta több barátot szerzett, és sikerült megtalálnia a helyét a világban. Már nem akart rémülten menekülni.

Kösz, de bent maradok a campuson, írta. Puszi!

Rachel belesöpörte a morzsákat egy papírszalvétába.

– Legközelebb be kéne csempészni egy üveg bort. Rendezhetnénk ivóversenyt.

– Tudod, hogy munkában nem szabad innom! – tiltakozott Jayne.

– Nem szabad lebuknod ivás közben. Micsoda különbség! – jegyezte meg pimaszul Rachel, és ezen mindenki kacagott.

Tovább játszottak, a Jenga-torony elképzelhetetlenül, nyaktörően magasra nőtt. Rachel levert egy KÜLFÖLDI MEGHALLGATÁS feliratú kockát, ami azt jelentette, hogy a játék hátralevő részében más akcentussal kellett beszélnie. A rettenthetetlen Rachel így is fejest ugrott egy sztoriba egy nemrég megismert pasiról, habár a kiejtése szertelenül csapongott a közép-európai és a francia között.

Nina hatalmasat nyújtózott. Fáradt volt, de olyan lusta, elégedett módon.

– Na szóval, most hívott randira üzenetben – mondta éppen Rachel.

– Akcentus! – dorgálta Jayne.

– Bocsánatot kérek – helyesbített Rachel a legirtózatosabb londoni munkás tájszólásban, amelyet Nina valaha hallott. – Mit gondoltok, igent mondjak?

Előretartotta a telefonját, amelynek műanyag tokját rajzfilmes ananászok ékesítették. A lányok engedelmesen előrehajoltak, hogy megtekintsék a művészieskedő fekete-fehér fotót egy illetőről, akinek az ajka legalább hat helyen át volt fúrva.

– Nagyon másnak látszik, mint Logan – kockáztatta meg Nina. Logannek hívták Rachel exét.

– Pontosan! – Rachel mellőzte az akcentust, és ezúttal senki se rótta meg érte. – És most pontosan ezt a mást keresem! Ismerned kell ezt az érzést azok után, ami közted és Jeff között történt.

Nina megmerevedett, bár valahol mélyen, kelletlenül elismerte, hogy Rachelnek igaza van.

Tíz éve ismerte meg a királyi ikreket, amikor mamá dolgozni kezdett az Udvarnál, mint kamarás. Azóta is Samantha hercegnő volt a legjobb barátja. Olyan közel álltak egymáshoz, mint a testvérek.

Tavaly Nina titokban randevúzni kezdett Sam fivérével. Be is jött a dolog, amíg kettejük között maradt, de amint a világ többi része is tudomást szerzett róla, Nina a nemzeti sárdobálás célpontja lett.

Mert ilyen a királyság természete: megosztó, akár a mágnes. Nina éveken át hallgatta, hogyan ítélkeznek vadidegenek Samantháról, egy szempillantás alatt eldöntve, hogy imádják-e vagy utálják, hogy a hátuk közepére se kívánják, vagy ki akarják használni.

Amikor Nina járt a herceggel, ugyanez történt vele.

Igyekezett figyelmen kívül hagyni az ocsmány online megjegyzéseket és a lesifotósok füttyögését. Azzal áltatta magát, hogy kibírja. Hogy Jeff megér ennyit. Egészen addig, amíg Daphne, a herceg exe a szemébe nem vágta, hogy ő szervezte meg a rágalomhadjáratot. Egy fotóst telepített Nina kollégiumi szobája elé, és feldobta a kapcsolatukat a szennylapoknak.

Nina megpróbálta szóba hozni a dolgot Jeffnek, aki Daphne pártját fogta.

Azóta egyszer látta Jeffet, az apja temetésén, a terem túloldaláról. Utána a Washingtonok elutaztak Sulgrave-ba. Nina befejezte a téli negyedévet, és elment Virginia Beachre, ahol hősiesen próbálta kiradírozni az emlékezetéből Jeffet. Csak hát elég nehéz elfelejteni a volt pasinkat, ha az illető a legjobb barátnőnk testvére – és a leghíresebb hímnemű az egész országban.

– Már bocs, Nina – folytatta Rachel –, de mindkettőnknek muszáj túlnyúlnunk az évfolyam kínálatának határain. Csak gondolj bele, hány olyan típus van, akiket még el se kezdtünk felfedezni! Zenészek, felsőbb évesek… – Esdeklő pillantást vetett a barátnőkre, akik siettek helyeselni.

– Azok a cuki végzősök, akik bringával járnak! – tette hozzá Leila.

– Vagy a szépírók! – kiáltotta Jayne. – Akikkel az újságírás órán találkozhatsz.

– Nem azért veszem fel az újságírást, hogy pasikkal ismerkedjek – figyelmeztette őket Nina.

– Hát persze, hogy nem – vágta rá hanyagul Rachel. – Azért veszed fel az újságírást, mert én akarok pasikkal ismerkedni.

Nina rosszallóan horkantott.

– Na, jó – mondta. – Majd igyekszem túlnyúlni, akármit jelentsen is ez.

– Csak azt akarom mondani, hogy vissza kellene térned a köztudatba, és hébe-hóba eljöhetnél velünk bulizni. Ugyan már, Nina! – kérlelte a barátnője. – Az új frizurád túl jó ahhoz, hogy a könyvtárra pazarold.

Nina beletúrt frissen levágatott hajába, amely épp a válla fölött ért véget. Sajátosan könnyebb lett a feje, amióta eltűntek a vastag varkocsok. Hirtelen felbuzdulásból csinálta a szakítás után. Muszáj volt változtatnia valamit, és ez volt a lehető legdrasztikusabb, leszámítva persze egy újabb tetkót.

Ha most a tükörbe nézett, egy új és döbbenetes változata nézett vissza rá. Járomcsontjai hangsúlyosabbak lettek, barna szeme fényesebben ragyogott. Idősebbnek, erősebbnek látszott.

Eltűnt az a Nina, aki évekig sóhajtozott Jefferson után, aki felismerhetetlenre torzította magát, hátha akkor elfogadják a herceg barátnőjének. Ennek a keményebb, új Ninának több esze volt annál, hogy hagyja összetöretni a szívét bárkivel.

Ahogy a telefonja hívást jelzett, azt hitte, valamelyik mamája jelentkezik, amíg meg nem látta a kijelzőn Samantha nevét. Gyorsan az ölébe seperte a mobilt.

Rachel ránézett.

– Minden oké?

– Bocs, de ezt fel kell vennem. – Felállt, a vállára vette a farmerdzsekijét, és kisietett a kétszárnyú ajtón a kávézóból.

– Hogy vagy, Sam? – Maga is felszisszent a kérdésétől. Hogy is lehetne Sam, amikor gyászol?

– Fáradtan. Szeretnék már otthon lenni. – A hangja normális volt, sőt vagány, de Nina eléggé ismerte, hogy megérezze a vagányság mögött a bánatot. Sam korántsem olyan vagány, mint amilyennek tetteti magát.

– Mikor jössz? – kérdezte Nina, a válla és az álla közé ékelve a mobilt.

– Már úton vagyunk.

Utálatos, hogy az agya a többes számot érzékelte elsőnek. Elképzelte Jeffet, ahogy ül a testvére mellett, és végighallgatja a párbeszéd Samre eső részét.

– Jeff itt van, de alszik – tette hozzá Sam, kitalálta, mire gondol Nina. – Fülhallgatósan.

– Én… Aha. Oké.

Fájt Jeffre gondolni; makacs, tompa sajgás volt, mintha félig gyógyult zúzódást nyomkodna. Olyan hirtelen jött a szakítás. Az egyik percben még a palota báltermében ölelték egymást, a következőben… Kapcsolatuk ugyanazon az éjszakán véget ért. Csak úgy.

Egy része gyűlölte Jeffet, aki engedte, hogy Daphne közéjük tolakodjon, és nem harcolt a kapcsolatukért. Viszont nem tarthatott haragot egy fiúval, aki most veszítette el az apját. Bár lenne bátorsága megérdeklődni, hogy van Jeff. Csak nem bízott magában, hogy képes lenne kimondani a fiú nevét.

Valami surrogott a vonal másik végén.

– Ó, Nina, mesélj el mindent! Mi történt azóta, hogy… – Sam elnémult, mielőtt kimondta volna: azóta, hogy meghalt az apám. – Azóta, hogy nem láttalak – helyesbített.

Ez a beszélgetés nem volt jellemző a kapcsolatukra. Normális esetben Samnek be nem állt a szája: vitatkozott, elmélkedett, sztorizott a maga csapongó, lelkendező módján, ami sokkal mulatságosabb volt annál, mintha szép sorjában végigmondta volna a dolgokat. Ám ma Ninára volt szüksége, hogy a barátnője segítsen áthidalni a csendet.

Nina sajnálta. Ha valaki ennyire szenved, azt semmivel sem vigasztalhatjuk meg. Annyit tehetünk, hogy együttérzünk vele.

Mégis megköszörülte a torkát, és megpróbálkozott a csevegéssel.

– Mondtam már, hogy levágattam a hajam?

Sam levegőért kapott.

– Mennyire?

– Majd küldök magamról képet – ígérte Nina. – Egyébként most jöttem meg egy kirándulásról a tavaszi szünetben. Pár koleszos barátnőmmel mentünk. Imádtad volna, Sam. Kajakoztunk a part mentén, és találtunk egy tiki bárt, ahol féláron adták a koktélt.

Beszéd közben lerogyott egy padra. Körülötte hallgatók jöttek-mentek, ki a kollégiumba igyekezett, ki a barátaihoz, hogy fagyizzanak egyet a Törött Kanálban.

– Nina… – szólalt meg végül Sam rá nem jellemző bátortalansággal. – Azon gondolkoztam… nem jönnél el velem holnap a Királyi Potomac Regattára?

Nina megdermedt. A szíve vadul vert. Sam jól tudta, mit jelent a némaság, és sietett magyarázkodni:

– Én megértem, hogy nem bírod ki Jeff közelében, de ez az első nyilvános megjelenésem, mióta… – Elcsuklott a hangja, de hősiesen folytatta: – Szóval apa temetése óta, és borzasztó sokat jelentene számomra, ha ott lennél mellettem.

Hogy mondhatott volna Nina nemet erre a kérésre?

– Persze, hogy ott leszek – ígérte.

Ennyi kellett, állapította meg fáradt beletörődéssel. Már úton is van visszafelé a legjobb barátnője – az amerikai felségek és fenségek – világába.

3

DAPHNE

Daphne Deighton igazából sose szerette a Királyi Potomac Regattát. Olyan harsány volt, olyan gátlástalanul közönséges. De hát mit várhatunk egy olyan rendezvénytől, ahol nincs belépődíj?

Ezrek csődültek össze a Potomac mentén, színpompás vidámparkká változtatva a folyópartot. Családok piknikeztek a leterített fürdőlepedőkön, lányok pózoltak a képekhez, amiket rohantak feltölteni a netre. Sorok kígyóztak az elszórtan álló bároknál, ahol mentás-cukros bourbont kínáltak. A bárok már az első órában törvényszerűen kifogytak a jégből, de azért az emberek csak kivárták a sorukat, hogy néhány fonnyadt mentalevéllel dekorált, langyos whiskyt ihassanak.

Szerencsére Daphne-nak sose kellett betennie a lábát az ilyen partszakaszokra. Volt egy másik oldala is a Királyi Potomac Regattának, egy változatlanul előkelő oldal, ahol még mindig számított a rangsor. Elvégre az igazán fontos emberek nem egy koszos plédről nézik a versenyt.

A finist jelző tarka zászlófüzér közelében kezdődött a kordonnal és mogorva biztonságiakkal őrzött, nagy fehér magánsátrak tartománya, legvégén a Királyi Páhollyal, ahová egyedül a Washington családnak és meghívott vendégeiknek volt bejárásuk.

A többi sátortól eltérően, ahol műanyag névkártyával jelölt alacsonyabb rangú arisztokraták és üzletemberek grasszáltak, a Királyi Páholyban senkin sem volt kitűző. Eleve feltételezték, hogy aki itt van, azzal érdemes ismerkedni.

Daphne ismerte is mindet. Magabiztosan közlekedett a Washington család kapcsolatainak útvesztőjében, amely az egész földet behálózta. Nem hitte, hogy rajta kívül más is képes lenne megkülönböztetni Hollandiai Erzsébet trónörökösnőt (a király kuzinját) Erzsébet hesseni hercegnétől (a király anyai nagynénjétől) és Erzsébet romániai nagyhercegnőtől (csodamód nem rokon).

Hát ez volt a különbség Daphne és a többi gyönyörű lány között, akik az évek során kinézték maguknak Jefferson herceget. Daphne tapasztalata szerint a gyönyörű lányok többsége kizárólag a szépségére hagyatkozva próbál befutni. Vagy az ész vagy a rámenősség hiányzott belőlük – amelyekből Daphne-be a kelleténél is több szorult.

Trombiták harsogtak. Az emberek várakozva néztek lefelé a folyón, ahol a királyi díszbárka zászlói lobogtak.

Napfény sziporkázott a Potomacon, lángokat lobbantva az ónszürke vízen. Daphne szeme automatikusan kutatta Jeffersont, aki az ikertestvére mellett állt, és olyan kelletlenül tartotta fel a kezét, mintha nem is integetne. Szél lobogtatta sötét haját és a zakója ujját. A bárka orrában Beatrix mosolygott bágyadtan.

A partokon kitört a tapsvihar és a füttyögés. Az emberek egyenlő arányban éljenezték Beatrixot és Jeffersont. A szülők a vállukra emelték gyermekeiket, hogy azok is vethessenek egy pillantást a leendő királynőre.

Aztán a hangszórókból áradni kezdett egy dallam, és az éljenzés egykettőre elnémult. Daphne a szél suhogásán és a bárka motorjának egyenletes moraján túl is hallotta a nyitó taktusokat, mielőtt felzendült volna a torkok ezreiből a himnusz, amelynek a szövegében a „királyt” átváltoztatták „királynőre”, és így már nem rímelt olyan szépen.

Fényes kelettől égő napnyugatig

Két óceán harsogja dalunk,

Egy nép kiált hozzád hív szeretettel:

Éljél sokáig, fenséges asszonyunk!

A bárka kikötött, a főkamarás előrelépett, hogy segítsen partra szállni a királyi családnak. A pázsiton sietve meghajlásba és térdhajtásba merevedtek az udvaroncok. Pasztell toalettjeikben és pamutszövet öltönyükben olyanok voltak, mint egy lusta pillangóraj.

Daphne nem sietett. Olyan kecsesen hajtott térdet, akár a lankadó virág, és egy hosszú, lassú percig kitartotta a pózt. Gyerekkorában balettozott, és az ilyen alkalmaknál mindig előjött belőle a táncos.

Miután felegyenesedett, végigfuttatta a kezét a ruhája elején, amely a regattán érvényes etikett szigorú parancsára pontosan térdig ért, és olyan lágyan habzott, akár az őszibarackos sorbet. Dicső vörösarany haján rendelésre készült mikrokalap pompázott, ugyanolyan éteri árnyalatú, mint a ruha. De jó volt ismét színeset viselni, a hivatalos gyászidő komor sötétségben áttengődött hetei után.

Bár igazság szerint ő feketében is csodásan festett. Mindenben csodásan festett.

Odamanőverezte magát Jefferson mellé, a folyó felé lejtő füves töltés tetejére. A herceg bólintott, amikor meglátta.

– Szia, Daphne. Kösz, hogy eljöttél.

Hiányoztál, szerette volna mondani a lány, de az túl kacéran, túl önzőn hangzott volna azok után, amiken Jefferson átment. Inkább az „örülök, hogy látlak” mellett maradt.

Jefferson zsebre gyűrte a kezét.

– Tudod, kissé bizarr itt lenni.

Daphne cseppet sem érezte bizarrnak. Inkább azt érezte, hogy ő és Jefferson ismét ott vannak, ahol lenniük kell: egymás mellett. Végül is azóta fonódik össze az életük, hogy ő betöltötte a tizennégyet.

Akkor határozta el, hogy feleségül megy Jeffersonhoz, és hercegné lesz.

Több mint két évig minden úgy ment, ahogy eltervezte. Észrevetette magát Jeffersonnal, és hamarosan randizni kezdtek. A fiú imádta, és ami ugyanilyen fontos, Amerika is imádta, mert Daphne meghódította bájos mosolyával, finom beszédével és a szépségével.

Addig, amíg Jefferson gorombán véget nem vetett a dolognak az érettségi bulija másnapján.

Más lány talán tudomásul vette volna a szakítást, és továbbállt volna. Ám ő nem volt hajlandó beismerni a vereséget. Nem tehette, a rengeteg munka után, amit beleölt ebbe a kapcsolatba.

Szerencsére a herceg ismét szingli. Noha nem sokáig marad az, ha Daphne-nak is lesz beleszólása.

Miért nem látja Jefferson, milyen sima dolguk lenne, ha tartaná magát Daphne tervéhez, és folytatnák a randizást? Idén ősszel együtt mehetnének a King’s College-ba – a herceg évet halasztott, vagyis egy évfolyamban lennének –, majd diplomázás után Jefferson megkérné a kezét, és összeesketnék őket a palotában.

Akkor pedig Daphne-ból végre-valahára az a hercegnő lenne, akinek született.

– Úgy sajnálom szegény apádat! El tudom képzelni, min mész keresztül. – A szótlan segítőkészség mozdulatával nyúlt a herceg karjáért. – Ha szeretnél beszélgetni, én itt vagyok.

Jefferson szórakozottan bólogatott. Daphne leengedte a kezét.

– Bocs, épp csak… vannak itt páran, akiknek köszönnöm kell – motyogta a fiú.

– Hát persze. – Daphne kényszerítette magát, hogy ne mozduljon, hogy zavartalan nyugalommal figyelje, amint Amerika Hercege faképnél hagyja.

Erőt gyűjtött a végeérhetetlen bájcsevejhez, elfojtott egy sóhajt, és cirkálni kezdett a tömegben. Észrevette az anyját a pázsit túlsó szélén: egy áruházlánc tulajdonosával beszélt. Milyen jellemző. Rebecca Deighton ösztönösen kiszúrja az embereket, akiket felhasználhat.

Daphne tudta, hogy oda kellene mennie, villogtatnia kellene a tökéletes mosolyát, meg kellene hódítania egy újabb személyt a Daphne-pártnak. Hátrapillantott Jeffersonra, és megdermedt.

A herceg Ninával beszélt!

A fogadás morajában nem lehetett hallani őket, de nem is volt fontos; Daphne így is látta, milyen könyörögve, sebzetten néz Jefferson. Most bocsánatot kér Ninától, amiért olyan csúnyán bánt vele… vagy egy második esélyt kér tőle?

És ha Nina úgy dönt, hogy megadja neki?

Gyorsan elkapta a pillantását, mielőtt bárki rajtakaphatta volna, kiket bámul. Vakon besietett a sátor hűvös árnyékába, el a virágpiramisok alatt roskadozó, törékeny asztalkák mellett, és meg sem állt, amíg oda nem ért a sátor hátuljában a női mellékhelyiséghez.

Két kézzel megtámaszkodott a mosdókagylón, és kényszerítette magát, hogy lassan lélegezzen. Érdekes módon meg sem lepődött, amikor pár perc múlva lépéseket hallott a háta mögül.

– Szia, anyu – mondta borúsan.

Rebecca felderítette a mellékhelyiséget, és akkor fordult csak vissza a lányához, amikor meggyőződött róla, hogy egyik fülkében sincs senki.

– Na? – mordult rá Daphne-ra. – Már megint azzal a lánnyal beszél! Hogy hagyhattad, hogy ez legyen?

– Vele voltam, de…

– Felfogod, mennyibe fájt ez nekünk, hogy egyáltalán itt lehessünk ma délután? – fojtotta bele a szót az anyja. Ha indulatba jött, rögtön visszaesett a nebraskai zsíros tájszólásba. Úgy könyökölt ki belőle Becky Sharpe, a hajdani bugyimodell, mintha tökéletesen elfelejtette volna, hogy ő Rebecca Deighton vikomtessz…

Daphne tudta, hogy a szülei nagyon trükkös módon jutottak be a Királyi Páholyba: egyszerűen részvényeket vásároltak a regattára, és bár a rangosabb és pénzesebb mágnásoknak valószínűleg pillájuk se rebbent volna egy ekkora összegtől, Deightonék megéreztek minden kiadott centet, méghozzá keservesen.

– Tisztában vagyok vele, hogy mibe került – felelte halkan, és ez alatt nem csak a csekket értette, amelyet a család kiállított. Még a szülei sem tudtak mindent, amire a lányuk képes volt, hogy meghódítsa – és megtartsa Jeffersont.

Egy pillanatig olyan hideg gyanakvással bámultak egymásra a tükörben, hogy inkább látszottak ellenségeknek, mint anyának és lányának.

Daphne szinte hallotta, hogyan kattognak az anyja agyában a fogaskerekek. Rebeccát sose tartóztatták fel sokáig az akadályok: nem azzal foglalkozott, hogy mi van, hanem hogy mi lehetne. Az átlagemberek a valóságban éltek, ám Rebecca Deighton a végtelen lehetőségek örökké változó árnyékvilágában lavírozott.

– Meg kell szabadulnod attól a lánytól – vonta le a következtetést, mire Daphne kelletlenül bólintott.

Nina szerette Jeffersont, szívből szerette, és ettől veszélyesebb vetélytársnő lett az Udvar összes kékvérű egyenszépségénél. Azokat a lányokat Daphne bármikor lekörözte észben éppúgy, mint külsőben. De az, akit komolyan nem érdekel Jefferson rangja – aki, mondhatni, a rangja ellenére szereti –, az már komoly fenyegetést jelent.

– Tudom, hogy majd kitalálsz valamit. – Anyja olyan sebesen fordult meg, hogy lobogott a szoknyája.

Mihelyt becsapódott az ajtó, Daphne kotorászni kezdett a retiküljében. Csak egy kicsit reszkettek az ujjai, amikor gyors mozdulatokkal korrektort kent a szeme alá, és áthúzta a szempilláját. Harcos amazonnak érezte magát, aki felfegyverkezik a csata előtt.

Miután végzett, megnézte magát – merészen ívelő szemöldökét, duzzadt ajkát, hatalmas pillákkal övezett, élénkzöld szemét –, és fújt egyet. Tükörképének látványa mindig megnyugtatta.

Ő Daphne Deighton. Továbbra is mennie kell, fáradhatatlanul, kíméletlenül, kitartóan, mindig csak előre; nem érdekes, ki vagy mi áll az útjába.

4

SAMANTHA

Samantha hercegnő az idén nem lelte örömét a Királyi Potomac Regattában.

Holott egyébként szerette. Nem azért, amiért egyesek, akiknek a Regatta alkalom volt a magamutogatásra, a tavaszi társasági szezon első eseményén, amellyel újrakezdődnek a gálák és a partik a téli hibernálás után. Nem, Sam az energiát élvezte a regattában. Olyan rámenős volt, annyira amerikai a ragadós, farsangoló jókedvével.

Ám az idén úgy megfakultak a színek, mintha Sam egy pokrócon át nézte volna őket. Még a rezesbanda is olyan furcsán játszott, mintha le lenne hangolva. Vagy talán Sam volt lehangolva.

Ahova csak nézett, a fájó űrt látta, amit az apja hagyott maga után.

Eszébe jutott, hogy egyszer, kicsi korában azt mondta az apukájának, olyan erős akar lenni, mint az evezősök. – De hát máris erős vagy – felelte ő.

– Milyen erős? – Sose értette, miért dobálóznak az emberek csak úgy vaktában a melléknevekkel, nem határozva meg őket közelebbről. – Erős, mint egy oroszlán? Erősebb, mint Jeff?

György király elnevette magát, és lehajolt, hogy puszit nyomjon a lánya feje búbjára.

– Olyan erős vagy, amilyen erősnek kell lenned, és én olyan büszke vagyok rád, hogy azt el sem képzelheted!

Sam gyorsan pislogott az emléktől, és fázósan megdörgölte a karját, holott fényesen sütött a délutáni nap. Aztán meglátott a sokaságban egy ismerős, szőke fejet, és elakadt a lélegzete.

Szokása szerint isteni volt a lenvászon blézerében, amely ugyanolyan döbbenetesen kék volt, akár a szeme. A szivarzsebből kiálló, monogramos zsebkendő tette teljessé a képet. Sam szívesen ugratta volna a lehetetlen úri külseje miatt, ha nem zsibongott volna minden csepp vére a közelségtől.

Pedig sose akart belezúgni a nővére vőlegényébe. Amikor találkozott Teddy Eatonnel, az első pillanatban csak úgy kipattant közöttük a szikra. Egyikük se tudta, hogy Teddyt Beatrixnak szánták. Sam ezek után megpróbált távol maradni tőle… de addigra már késő volt.

Mikor Teddy észrevette a közeledő lányt, meglepetés, sőt, talán fájdalom suhant át az arcán, de gyorsan el is tüntette egy mosoly alatt, ugyanúgy, ahogy Beatrix szokta. Samet kissé megborzongatta a gondolat.

Az eltelt hónapban nem sokat hallott Teddyről. Azzal magyarázta a fiú távolmaradását, hogy nyilvánvalóan tiszteletben akarja tartani az ő gyászát, de ha majd ismét találkoznak, újból a régi lesz minden. Ám most akaratlanul félni kezdett, hogy Teddy hallgatása mást jelenthet.

– Örülök, hogy látlak – lehelte, amikor végre odaért a fiúhoz. A hangja berekedt a vágytól. Utoljára a temetésen voltak ennyire közel egymáshoz.

– Samantha.

A lány mosolya lehervadt a hűvös, szertartásos hangtól.

– Mi az?

– Azt gondoltam… mármint nem tudtam biztosan… – Egy pillanatig fürkészte Sam arcát. Aztán megroskadt a válla. – Beatrix nem szólt neked?

Sam követ érzett a gyomrában.

– Miről?

Teddy tehetetlenül beletúrt a hajába, ami magától visszarendeződött tökéletes hullámokba.

– Nem mehetnénk el valahova, ahol négyszemközt lehetünk? Beszélnünk kell.

Sam szíve repesett a négyszemközt említésétől, de rögtön belehasított a félelem a beszélnünk kell-től. Az egész angol nyelvben nincs ennél baljósabb fordulat.

– Én… na, jó. – Riadtan sandított Teddyre, miközben a sarkon befordulva átvezette egy keskeny átjáróba a Királyi Páholy és a szomszéd Briony között. Itt senki sem ólálkodott, csak a generátorok zümmögtek, amik vastag kábeleken továbbították a sátrakba a hűtött levegőt.

– Mi van? – Sam megvetette a sarkát a sárban.

Teddy arcára árnyékot vetett a lelkifurdalás.

– Tulajdonképpen örülök, hogy a királynő nem értesített, mert jobb ez így… ha tőlem hallod.

Sam izmai fokozatosan megfeszültek, mintha ütésre számítana.

– Júniusban összeházasodunk.

– Nem! – vágta rá gépiesen a lány. Az nem lehet! Az eljegyzési buli estéjén Beatrix kiterelte a húgát a teraszra, és elárulta neki, hogy lefújja a házasságot. Meg akarja beszélni apával, hogy majd kitervelik, hogyan tudassák a sajtóval.

Csakhogy apát elvesztették, mielőtt Beatrixnak ideje lett volna felbontani az eljegyzést. Most pedig, miután királynő lett, nyilvánvalóan kötelességének érzi, hogy tartsa magát ehhez az elhibázott döntéshez.

– Hát ennyit ért a szavad? Teddy, megígérted!

Mint ahogy Beatrix is megígérte. Bár Samnek is több esze lehetett volna annál, hogy adjon a nővére szavára.

Teddy tehetetlenül ökölbe szorította a kezét, ám amikor megszólalt, furcsán távolságtartó lett a hangja.

– Sajnálom, Samantha, de a királynő és én már megbeszéltük.

– Hagyd abba ezt a királynőzést! Van neve!

A fiú arca megrándult.

– Bocsánatot kell kérnem tőled azért, ahogy ezt intéztem… Nem voltam tisztességes Beatrixhoz, főleg pedig hozzád.

Annyi makacs korrektség volt ebben a vallomásban, hogy Samnek akaratlanul arra kellett gondolnia, mennyire igaza volt, amikor hirtelen mérgében a szemébe vágta Beatrixnak, hogy Teddy és ő megérdemlik egymást.

– Magadhoz sem vagy tisztességes! – kiáltotta. – Miért csinálod ezt?

A fiú a blézere egyik gombját babrálta, és nem nézett fel.

– Sok ember számít rám.

Samnek ettől az eszébe jutott, amit Teddy mondott Telluride-ban, valamikor egy másik életben. Eatonék tönkrementek. A Beatrixszal kötött házasság, a Korona támogatása megmenti a hercegségüket a csődtől. Mert itt nemcsak Teddy családjáról volt szó: Eatonék tartották fent a bostoni körzetet, ők voltak a pénzügyi stabilitás záloga, a legnagyobb munkáltató több mint kétszáz éve.

Teddy pedig, akit a majdani hercegnek neveltek, kötelességének érezte, hogy vállalja a felelősséget.

– Nem azért kellene nősülnöd, mert úgy érzed, hogy tartozol vele a bostoni népnek! – mondta indulatosan.

Erre már a szemébe nézett a fiú. A szeme kékebb volt a megszokottnál, mintha elsötétítené a zavar vagy talán a megbánás.

– Kijelenthetem, hogy nem teszem könnyű szívvel. Okom van rá, mint ahogy bizonyosan a nővéred sem ok nélkül teszi.

– Ha annyira sürgős az oltárhoz rohannia, közöld vele, hogy fogjon valaki mást! Amerika tele van pasikkal. Miért nem mehet hozzá valamelyikhez?

Teddy a fejét rázta.

– Tudod, hogy ez nem így működik. Beatrix nem állhat oda, hogy csak úgy házassági ajánlatot tegyen valaki másnak. Csélcsapnak és szeszélyesnek látszana.

Ez pedig akkora igazság volt, hogy valósággal letarolta Samet. Ha Beatrix felbontja nagydobra vert jegyességét, és járni kezd egy másik férfivel, csak még jobban felhergeli az ellendrukkereit, és Amerika azon kezdi törni a fejét, hogy ha Beatrix még a magánéletében sem képes dönteni, akkor meg hogyan hozhatna országot érintő döntéseket?

– Nem csinálhatod végig a dolgot – erősködött a lány.

– Tudom, hogy nem érted…

– Miért? Mert én csak a tartalék vagyok?

Sam nem tudta, mikor tette meg azt a lépést, amellyel párhüvelyknyire rövidítette kettejük között a távolságot. Olyan közel kerültek, hogy hallották egymás akadozó lélegzését.

– Nem erre céloztam – csitította Teddy olyan szelíden, hogy Sam fehéren izzó dühe kissé lelohadt.

– Komolyan megteszed – suttogta. – Beatrixot választod. – Mint mindenki.

– A helyes irányt választom. – Teddy a lány szemébe nézett, pillantása némán könyörgött megértésért, bocsánatért.

Hát tőle egyiket sem kapja meg.

– Jól van. Remélem, boldog leszel a helyes iránnyal – vágta oda maró gúnnyal.

– Sam…

– Te is, Beatrix is óriási nagy hibát követtek el. De figyelj csak ide! Engem ez egy cseppet sem érdekel. Ez már nem az én problémám – tette hozzá olyan kegyetlenül, hogy ő is már-már elhitte, amit mondott. – Ha mindketten tönkre akarjátok tenni az életeteket, én ugyan semmivel sem akadályozhatom meg.

Fájdalom suhant át Teddy arcán.

– Őszintén sajnálom, ha ez egyáltalán számít valamit.

– Semmit sem számít. – Neki nem a fiú mentegetőzése kell. Teddy kellett volna, de nem kaphatta meg, mint ahogy az életben semmit se kaphatott meg, ha elsőnek Beatrix jelentette be rá az igényét.

Sarkon fordult és visszasietett a bulira, menet közben elmarva egy tálcáról egy mentás bourbont. Miután betöltötte a tizennyolcat, végre legalább törvényesen ihatott alkoholt a nyilvános eseményeken, nem kellett még egy nyomorult sörrel is elbújnia a fotósok elől.

Hunyorogva kereste a tömegben Ninát vagy Jeffet. Váratlanul bántani kezdte a szemét a napfény, bár lehet, csak a könnyektől érezte így. Most az egyszer megbánta, hogy nem hallgatott az anyjára, és nem tett fel kalapot. Akkor legalább nem látszana az arca. Forgott körülötte a világ.

Azt se tudta, hogyan került a folyópartra, ahol lerogyott a földre, és lerúgta a cipőjét.

Nem érdekelte, hogy fűfoltos lesz a szalonban csináltatott ruha, az se, ha az emberek meglátják egyedül, mezítláb, és pletykálni fognak róla. Visszajött a bulihercegnő, pusmogják majd, és már be is rúgott, pedig ez csak az első nyilvános megjelenése az apja halála óta. Bánom is én, gondolta keserűen. Dumáljanak!

A víz lágyan csobogott a nádasban. Sam kitartóan bámulta a folyót, hogy ne kelljen látnia Teddyt és Beatrixot együtt, de attól még úgy érezte magát, mint egy kirakós elkallódott darabja, amelyik egy rossz dobozba került. Nem illik ő semmihez, senkihez.

– Hát itt vagy! – mondta Nina, és letelepedett Sam mellé.

Egy darabig szótlanul nézték a csónakokat. Az evezők összemosódtak a szivárványló permetben.

– Bocs – dünnyögte Sam –, de az van, hogy… muszáj volt elszabadulnom.

Nina felhúzta a lábát, és hosszú jersey ruháját morzsolgatta.

– Ismerem azt az érzést. Most beszéltem Jeff-fel.

Sam mély lélegzetet vett. Örült, hogy elterelik a figyelmét a problémáiról.

– Hogy ment?

Nina vállat vont.

– Kínosan.

Sam ránézett, ám Nina kerülte a pillantását. Letépett egy fűszálat, masnira kötötte. Talán kiszúrta, hogy Daphne Deighton is itt van.

– Valószínűleg barátkozni akar – kockáztatta meg.

– Nem tudom, hogyan lehetnénk barátok. – Nina tekergetni akarta a lófarkát, aztán észbe kapott, hogy megrövidült a haja, és a keze bágyadtan lehanyatlott. – Örökké összefutok vele, hiszen a testvéred, de nem játszhatom meg, hogy semmi sem történt köztünk. Nem normális folyton találkozni olyasvalakivel, akivel szakítottam. Nem így van?

– Nem tudom. – Sam még sose esett át egy normális szakításon, mert még sose volt normálisnak nevezhető kapcsolata. Sóhajtott. – Bár azt hiszem, nemsokára megtanulom. Most találkoztam Teddyvel.

Fátyolos hangon elmagyarázta, amit a fiútól hallott: Teddy és Beatrix eltökélt szándéka, hogy végigcsinálják az esküvőt.

– Ó, Sam – súgta Nina, miután a barátnője kimondta az utolsó szót. – Sajnálom!

Sam bólintott, aztán Nina vállára hajtotta a fejét. Történjen bármi, azt mindig megteheti, hogy behunyja a szemét, és a legjobb barátnőjére támaszkodik.

5

BEATRIX

Beatrix belépett az apja irodájába, ahol semmit sem mozdítottak el a király halála óta.

Az íróasztalon a szokott helyén volt minden tárgy: a monogramos levélpapír, a hivatalos arany töltőtoll, a Nagy Pecsét és az olvasztó, amely ragasztópisztolyra hasonlított, csak ebből nem forró enyv jött, hanem folyékony vörös pecsétviasz. Olyan volt az egész, mintha az apja csak kiment volna, de bármikor visszajöhetne a szobába.

Ó, bár úgy lenne!

Beatrix azt hitte, már megszokta, hogy ő áll a figyelem középpontjában. Fogalma sem volt róla, mennyivel rosszabb dolga van egy királynőnek. Nem tisztességes, hogy összesen hat hetet kapott az apja elvesztésének feldolgozására, és rögtön utána visszalökik az össznépi reflektorfénybe. De mi mást tehetett? A hivatalos gyászidő lejárt, az Udvar végtelen körhintája ismét beindult. Beatrix ütemterve máris zsúfolásig volt jótékonysági rendezvényekkel, karitatív közszereplésekkel, amelyek közé még egy múzeumi gálát is beszorítottak.

Pedig annyira nem készült még fel! Az előző napon, a regattán, amikor felzendült a himnusz, automatikusan kinyitotta a száját, hogy ő is énekeljen; megkésve kapott észbe, hogy többé nem teheti. Akkor nem, ha neki szól a dal.

A rangja miatt mindig azt érezte, hogy akkor a legmagányosabb, amikor a legnagyobb sokaság veszi körül.

Léptek nyikorogtak. Beatrix felkapta a fejét.

– Elnézést. – Connor összerándult, amikor a padló ismét nyögött egyet a talpa alatt. Ezért nem jó palotában lakni: a kétszáz éves parketta nem titoktartó.

A testőr becsukta az ajtót, nekidőlt.

– Én csak… látni akartam, hogy jól vagy-e.

Beatrixba belenyilallt a lelkifurdalás. Kerülte Connort, vagy legalábbis óvakodott kettesben maradni vele, ami azért volt nehéz, mert a férfi mindig a közelében tartózkodott. Beatrix állt a színpad közepén, Connor a kulisszák mögött vigyázott rá.

Connor még nem tudta, hogy Beatrix és Teddy valóban összeházasodnak. Márpedig szólni kell neki, méghozzá minél előbb; a palota már beütemezte, hogy még a héten nyilvánosságra hozzák az esküvő időpontját. Ám akárhányszor veselkedett neki Beatrix a kérdés tisztázásának, mindannyiszor gyáván megfutamodott.

– Csak fáradt vagyok – mormolta. Ez igaz is volt: kevés alvás jutott neki.

– Ne csináld ezt! Előttem nem kell erősnek lenned, ugye, emlékszel? – Connor néhány lépéssel ott termett mellette, átölelte, és magához szorította.

A lány egy percig megengedte magának, hogy elernyedjen az ölelésben. Valamiért mindig elfelejtette, mennyivel magasabb nála a férfi; csupán akkor jutott az eszébe, ha az arcát belefúrhatta Connor mellkasába.

– Az vagyok, amire szükséged van – súgta bele a hajába Connor. – Mellettem nem kell királynőnek lenned. Önmagad lehetsz.

– Tudom. – Nem esett nehezére, hogy önmaga legyen a testőre közelében, és talán épp ez volt a baj, hogy Connor mellett túlságosan is önmaga volt, és nem eléggé királynő.

Kifejtette magát az ölelésből, felnézett a férfira.

– Connor, el kell mondanom neked valamit.

A testőr bólintott. Azonnal felfigyelt a változásra Beatrix hangjában.

– Hallgatlak.

Mintha megfagyott volna a világ. Beatrix kínos éberséggel érzékelt minden részletet: blúza selymét a kulcscsontján, a szúrós délutáni napfényben táncoló porszemeket, a rajongást Connor tekintetében.

Soha többé nem néz majd rá így. Attól fogva nem, hogy megtudja, mibe egyezett bele a királynője. Mélyet lélegzett, és kimondta a fájó igazságot.

– Júniusban összeházasodunk Teddyvel.

– Hogy mi?

– Az eljegyzés nemcsak látványosság volt. Végig… végigcsináljuk, amit elkezdtünk.

Connor visszahőkölt.

– Nem értem! Az eljegyzés éjszakáján megegyeztetek, hogy lefújjátok az esküvőt, ami helyénvaló. Mi történt?

Meghalt az apám, az én hibámból.

– Most már királynő vagyok, Connor. – Azt hitte, a torkán akadnak a szavak, és megfojtják. – Az változtat a dolgokon.

– Pontosan! Most már te változtathatsz a dolgokon, úgy, hogy jobbra forduljanak!

Beatrix azt hitte, összeroppan ettől a lelkes, bizakodó hangtól.

– Ez nem olyan egyszerű. Az hogy királynő vagyok, nem jelenti azt, hogy átírhatom a törvényeket. – Sőt, most még inkább kötik a törvények, mint valaha.

Connor megragadta a kezét.

– Szeretlek téged, és tudom, hogy képesek leszünk kitalálni a megoldást. Ha csak… ha csak nem változtak meg az érzéseid.

Könnyek szúrták Beatrix szemét.

– Azt akarod, hogy kimondjam? Helyes, kimondom! Szeretlek! – robbant ki belőle annyi tűzzel, amely a gyűlöllek szóhoz is illett volna. – Csakhogy ez nem elég, Connor!

– Dehogynem elég!

Olyan sziklaszilárd hittel mondta, mintha ezen nem lenne mit magyarázni. Mintha a Beatrix iránti szerelme olyan egyszerű és nyilvánvaló lenne, mint az, hogy a nap keleten kel, és nyugaton nyugszik.

Pedig az ő kapcsolatuk sose volt egyszerű. Kezdettől bujkálniuk kellett, percenként lopva maguknak a fukaron mért boldogságot: Connor észrevétlen simítását az autóba beülő Beatrix hátán, a kelleténél szívverésnyivel hosszabb összenézésüket egy zsúfolt szobában, az éjszakákat, amikor a férfi besurrant a lány szobájába, ahonnan hajnal előtt távozott.

Még most sem tudott róluk senki, leszámítva Samanthát, de ő is csupán annyit, hogy a nővére valaki mást szeret, nem Teddyt. Azt nem sejtette, hogy Connor az a valaki.

Beatrix hónapokig áltatta magát azzal, hogy a lopott percek olyasmivé állnak össze, amit védeni kell. Ma már tudta, hogy ennyi nem elég.

Tompán sajgó szívvel emlékezett arra, mit mondott az apja azon az éjszakán, amikor bevallotta neki, hogy a testőrébe szerelmes. Azt mondta, ha Beatrix bevonja a szerelmét a királyok életébe, a férfi előbb-utóbb meggyűlöli érte – és ami ennél is rosszabb, gyűlölni fogja saját magát.