1.

Micsoda gyönyörű állat!

És nem is sejti, hogy valaki egy puska távcsövén keresztül bámulja.

Gunillának tökéletes rálátása volt a vadra. Szinte tálcán kínálta fel magát neki élete első trófeája. A bizonyíték, hogy megérdemli a helyét a csapatban. Egy pompás őzbak, csodaszép, fenséges, teljesen kiszolgáltatva neki. Azazhogy inkább a fegyverének. Egy Tikka T3-as golyós vadászpuskának, amelyet a vadászbolt eladója választott neki, mialatt ő úgy tett, mint akit érdekelnek a fegyverek közötti különbségek.

Vadászpuska, golyós vadászfegyver, sörétes puska, triplacsöves drilling.

Mindegyiknek különböző tulajdonságai vannak, de a cél ugyanaz. Ölni.

Úgy tűnt, a kávé íze a szájban központi összetevője a vadászatnak. Csakúgy, mint a sült kolbász. Grillkolbász, cabanossi vagy szafaládé. A vadászok üdvözült tekintete, ahogy tömik magukba a gyakorlatilag húsmentes maradékokat. Vajon tényleg ízlik nekik? A fél kolbász elégett, a másik fele hideg. De hiába, ez is hozzátartozik.

A vadászathoz.

Amelynek mostantól már ő is részese.

Elvenni egy életet. Vagy lehetőleg inkább többet. Minden halál győzelem. És miért? A csapatért? Az adrenalin miatt? Dehogy, állítólag a vadgazdálkodás miatt, hogy megakadályozzák az őzállomány túlszaporodását. Elég gyenge lábakon álló érv, ami azt illeti.

Sosem szólal meg a lelkiismeretük ezeknek a pasasoknak? Azoknak, akik gúnyosan vigyorogva kommentálták a nő részvételét a vadásztanfolyamon, és azonnal témát váltottak, mihelyt Gunilla felvetette, hogy ő is velük akar menni vadászni. Azoknak, akiknél odahaza alátétekre felerősített vadásztrófeák borítják a falakat, akiknek a fegyverszekrényeiben sok tízezer, sok százezer koronás fegyverek lapulnak. A férfiaknak, akik mintha életre kelnének, ahogy magukra húzzák a narancssárga szegélyes, terepzöld színű vadászruhát. Mintha akkor lennének önmaguk. Vagy az, akiről álmaikban ábrándoznak. Talán olyan ez nekik, mint amikor egy transzvesztita végre felveheti a flitteres estélyi ruhát, és pár percig bohóckodhat a reflektorfényben? Átváltozási mutatvány, tiltakozásként az ellen, akinek születtek? Nem vagyunk ám középszerű, elhízott családapák, ügyes vadászok vagyunk. Harcosok. Halálosztók. Az egész törzs túlélése rajtunk múlik.

Na, és ő maga miért csinálta ezt az egészet? Miért küzdötte magát végig a tanfolyamon, tette le a vadászvizsgát, robotolt hajtóként több szezonon keresztül, minduntalan könyörögve, hogy vegyék be őt is a vadásztársaságba? Hogy megismerje a férjének ezt az oldalát? Hogy megértse, miért szereti a férfi annyira a vadászatot? Hogy legyen végre valami közös érdeklődési körük?

Vagy a nemek közti egyenlőség kedvéért? Hogy megrogyassza Svédország egyik leginkább férfiak uralta erődítményét?

Talán.

De nem rogyasztott ő meg az égvilágon semmit.

Csak nevetség tárgyává tette magát. És még inkább megerősítette a pasasok összetartozását. Még az is lehet, hogy a férjét is zavarba hozta, de az legalább jól titkolta, egy réteg jóindulatú viccelődés alá rejtve. Mindenesetre belement, hogy átadja neki a helyét, és most ő volt az egyik hajtó, önként lefokozva magát, ami, bár régóta esedékes volt, csak időleges megoldás.

Egy suta és egy gida csatlakozott az őzbakhoz. Ezt is tudta már, hogy így hívják. Suta és gida, nem nőstény őz és kölyök. Itt is, ahogy mindenhol, életbe vágó volt a megfelelő szakkifejezések használata, egyfajta kódként, mely jelezte, hogy valaki bent van a brancsban. Kicsit úgy, mint a menő márkájú farmer felső tagozatban.

Sosem a sutát lőjük le elsőként, hogy a gida ne maradjon árván. Teljesen abszurd gondoskodás hirtelen, az egész brutális rituálé kellős közepén. Előbb a gyerekedet lőjük le, hogy ne maradjon egyedül, hát nem vagyunk figyelmesek?

Lassan, lassan a ravasz köré görbítette mutatóujját. A bak ott állt a célkeresztben. Az utolsó másodpercei a családja körében. De, mondta magának Gunilla, ez a természet rendje. Nem az ember az egyetlen állat, amely más állatokat öl. De az egyetlen, amely messziről képes erre. Távolságtartóan. Személytelenül. Gyáván.

Eldördült a lövés. A három állat megiramodott. Egy szempillantás alatt eltűntek, szinte varázsütésre, ahogy az evolúció megtanította őket, hogy a veszély legkisebb jelére villámgyorsan odébb álljanak.

A lövés egy fa törzsébe fúródott, közvetlenül az őzbak feje mellett. Alig tíz centire a céltól.

– Jó próbálkozás – jegyezte meg Håkan bátorítóan.

– Sajnos a „közel” nem elég – vigyorgott Martin.

Gunilla nem törődött velük. Ő akart velük jönni, ő döntött az őzbak sorsáról. Elfogadta a többiek megjegyzéseit, nem állt szándékában sem magyarázkodni, sem elnézést kérni.

– Most aztán még azok is elfutottak, amik a közelben voltak – mondta Håkan. – Menjünk kicsit előbbre.

– Pedig nem is volt messze – tette hozzá Martin vigasztalásképpen, de még jobban fájt a próbálkozása, mintha gúnyosan röhögött volna.

– Ugyanakkor persze nem akarjuk megsebesíteni az állatokat, ugyebár – mondta Håkan. – Úgyhogy talán gyakorolnod kéne még egy kicsit, mielőtt újra lövöldözésre adod a fejed.

– Ühüm – válaszolta Gunilla. És bólogatott.

Továbbmentek, a két Lang fivér ment elöl, néhány lépéssel lemaradva utánuk Gunilla. Az elegáns Håkan a Blaser R8-asával és a Mauritz Widforssnál vett zöld vadászruhában, míg Martin a húsz évvel ezelőtt a vadászati diszkontban vásárolt gönceiben baktatott mellette, és úgy ölelte magához a Husqvarna 1900-asát, mintha elsőszülött csecsemője lenne.

A keskeny erdei ösvényen haladtak, melyen mély nyomokat hagytak az ámokfutó terepmotorosok. Gunillának nem fért a fejébe, hogyan képes valaki így bánni a természettel. Arról nem is szólva, hogy mennyire zavarhatja az állatokat. A szarvasokat, a rókákat, az őzcsaládokat és a tojásaikon kotló madarakat. A fenyőerdő errefelé egyre ritkásabbá vált, és egy nagy, nyílt tisztásba torkollott távvezetékek oszlopaival, egy vadlessel és egy erdei úttal. A Szenes-tisztás, jegyezte meg Håkan, nem mintha Gunilla nem tudta volna magától is, hogy így hívják a helyet.

Az út mellett, a murvával felszórt autófordulóban nagy terepjáró állt, egy régebbi évjáratú Porsche Cayenne. A kocsi ajtajai nyitva álltak, és két nagydarab férfi épp egy nagy csomagot vonszolt az autótól a Mälaren felé eső, erdős domboldalon fölfelé.

A két férfi annyira el volt foglalva a dolgával, hogy először észre sem vették a vadászokat. Ahogy a trió közelebb ért, Martinnak átfutott a fején, hogy a két pasas nem úgy fest, mint akikkel ajánlatos összezördülni, úgyhogy ösztönösen érezte, legjobb lesz haveri hangot megütni velük. A kocsi rendszáma nem svéd volt, és Martin soha nem tudta igazán hova tenni a külföldieket. Furák, na. Az ember nem tudja eldönteni, mit akarnak. De egy mosollyal legtöbbször át lehet hidalni a kulturális különbségeket, ezt tudta.

– Hahó! – rikkantott vidáman, mire a két férfi összerezzent, és felnézett. – Láttak errefelé őzeket?

Mindketten kiengedték a kezükből a csomagot, előrántották a pisztolyukat, és tüzet nyitottak.

Håkan sikoltva esett hanyatt, a lábán találták el, Martin ösztönösen eldobta a puskáját, sarkon fordult, és futásnak eredt.

Az egyik férfi Martin után lőtt, a másik a földön fekvő Håkanhoz közeledett.

A férfi a vérző, nyöszörgő vadász fölé tornyosult, és lövésre emelte a fegyverét. Glockja van, állapította meg a sokkos állapotban lévő Håkan. Príma kis pisztoly.

De még mielőtt a férfi lőhetett volna, lövés dördült a fák közül, és a pasas, a homlokán tátongó lyukból bugyogó vérrel rároskadt Håkanra.

A másik hallotta a lövést, látta, amint a társa összerogy, és lövésre kész pisztollyal a kezében hátrafordult.

Így őt is pontosan a homloka közepén érte egy, az előzőhöz hasonlóan jól irányzott lövés.

Hang nélkül lerogyott a földre.

Håkan, aki már azt hitte, ütött az utolsó órája, odébb taszigálta a fickót, aki helyette halt meg, és megfordult, hogy lássa, kinek köszönheti az életét.

Nem is tudta pontosan, mire számított, hogy Martin jött vissza, vagy a rendőrség, vagy néhány újabb gyanús alak közeleg, akik az előző kettőt üldözték, és most majd eltakarítják az összes szemtanút is.

Ehelyett Gunilla lépett ki a fák közül, és füstölgő fegyverét leeresztve mereven szögezte rá tekintetét élete két első vadásztrófeájára.

2.

– Hol van Karin?

A kötél megfeszült a férfi nyakán, nehezen tudott beszélni. Raura sandított. Mindketten hogy megöregedtek! Miért csinálja ezt? Miért nem élhet szépen, nyugalomban abban a pár hátralévő esztendőben? Végül is Rau felajánlotta neki ezt a lehetőséget, gondolta magában Stiller, és a homlokán kiütközött a veríték. Különös garanciát kapott volna rá.

– Ó, persze – mondta Rau. – Karin. Jó, hogy mondod. Danke!

Stiller érezte, ahogy Rau valamit belehelyez a hátrakötözött kezébe, és rányomja az ujjait egy markolatfélére.

– Majdnem elfelejtettem rátenni az ujjlenyomataidat a késre. Hiába, én is kezdek megöregedni.

Rau elmosolyodott. Mintha a puszta gondolat, hogy ő megöregedhet, valami abszurd tréfa lenne csak. Stiller nézte a férfit, nem tudta levenni róla a szemét. Őszes haj, mély ráncok az arcán, pontosan ugyanannyi idős, mint ő maga, mégis sokkal vonzóbb. Igazi férfi. Stiller soha nem volt az, a saját szemében sem, hát még a máséban. Rau testtartása nem árulkodott sem a valódi koráról, sem a zűrös életmódjáról. Egyenesen tartotta magát, sugárzott belőle az erő és az energia.

– A kés? – mondta Stiller kérdőn, bár már sejtette az igazságot. Csak még reménykedett a végsőkig.

– Úgy képzelem, hogy pánikba estél, és eldobtad – magyarázta Rau, feltartotta a nagy kést, és laza mozdulattal behajította a konyha egyik sarkába. Közönséges konyhakés volt, hosszú, éles pengével, mely most vérben úszott. Fiskars, ha Stiller jól emlékszik. Tiszta őrület, hogy most jut eszébe a kés márkája. Legalább harminc éve használják, és kiválóan működik. Minek vettek volna újat? Kenyér, sült hús, fejes káposzta, mindennel könnyedén elboldogult. Most meg…

– Hol van Karin? – kérdezte újra Stiller, ezúttal rémülettel a hangjában.

– Hát, hogy is mondjátok? Az emeleti szalonban? A teljesen haszontalan helyiségeket ilyesféle flancos nevekkel szokás illetni, ha nem tévedek. Valójában nem más, mint bebútorozhatatlan előtér. Egyszóval odafönt van, na.

– Karin!

– Ez az! Kiabálj csak! Ha valaki hallja, az csak megerősíti a hivatalos verziót.

– Minek a hivatalos verzióját? Mit csináltál vele?

– Én? – kérdezte Rau csodálkozva. – Feltételezem, hogy teljesen összeomlottál, miután a kémhálózatod többi tagját egymás után meggyilkolták. Talán attól féltél, hogy te következel. És ilyenkor az emberben felébred a lelkiismeret. Már régóta nagy nyomás alatt éltél. Szégyenkeztél a múltad miatt, ami most utolért. Vagy mit tudom én. Ezt majd a rendőrség kiókumlálja. Amikor hazaértél a reggeli sétádból, veszekedni kezdtetek, aztán meg… hát, ja…

Rau elhallgatott, és nézte a saját konyhaszékén lábujjhegyen egyensúlyozó Stillert. A szék biztosan a lelkészlak eredeti berendezéséhez tartozik, évtizedek óta megvan. Világos fenyőbútor, nem igazán illik a sötétre pácolt, kinyitható asztalhoz. A horgolt terítőkről és az apró gyertyatartókban álló narancssárga gyertyácskákról már nem is szólva. Na és a mohazöld színű bársony lámpabúra a barna rojtokkal! Vörösréz tűzhelyfedő, évtizedes fűszeres dobozok, bennük kakukkfű, fahéj és citrombors. A falon áruházi naptár, gombákat ábrázoló plakát és néhány hímzett feliratos falvédő, keresztény üzenettel. „Mint a szép híves patakra a szarvas kívánkozik, lelkem úgy eped utánad, én Istenem.”

Rau fel sem tudta fogni, hogyan képesek az emberek ilyen helyen lakni anélkül, hogy megfulladnának. Apropó, fulladás, épp ez az, amivel Stiller el van foglalva.

– Ja, persze. A kellékek.

Kiment a konyhába, és Stiller felbámult a mennyezetre, mintha azt remélné, hogy átlát rajta, és megpillanthatja odafent Karint. Vajon él még az asszony? Mennyire súlyosan bántalmazta Rau? És mit fog csinálni vele? Vajon ez egyelőre csak figyelmeztetés? Remélte, hogy az.

Rau Bibliával a kezében bukkant fel újra.

– Máté, igaz? Az övé a legjobb változat?

Rau elhallgatott, mintha valóban válaszra várna. Néhány másodperc múlva folytatta:

– Huszonhetedik fejezet, ugye? A harmadik verstől az ötödikig? Oder?

Kérdőn nézett Stillerre, aztán elmosolyodott.

– Kigugliztam. Sajnos kissé fantáziátlan a leírás, de szerintem így is működni fog.

A kiválasztott helyen felütötte a Bibliát, és a konyhaasztalra helyezte a Szentírást. Ezután Stillerhez fordult:

– Nos, barátom. Most már csak egypár kérdést kell feltennem. És ahogy válaszolsz, aszerint dől el a sorsod.

Stiller vadul pislogott körbe. A kötél a nyakába vágott, és a tarkója már fájt attól, hogy olyan régóta ferdén tartotta a fejét. Minden lélegzetvételért meg kellett harcolnia.

– A népbíróság vizsgálata Jürgen Stiller ellen, aki kispolgári elhajlásból és revizionista hajlamainak engedve személyes hasznot akart húzni a tiszta és igaz szocialista eszméből, és ezzel elárulta a forradalmat.

– Bevallom – nyögte ki Stiller. A lába egyre jobban elzsibbadt. Már nem sokáig fogja tudni egyensúlyban tartani magát. – Bevallom…

Rau arcáról lefagyott a mosoly.

– Kivel beszéltél?

– Miről?

– Rólam.

– Senkivel.

Rau előrenyújtotta a lábujját, és meglökte a széket. Stiller megrándult, és megpróbálta ellensúlyozni a mozdulatot, aminek következtében a másik oldalra billent. A kötél szorította a gégéjét, és néhány, végtelen hosszúságú pillanatig nem kapott levegőt. Rau szenvtelen képpel figyelte a küzdelmét.

– Senkivel! – üvöltötte Stiller, és remélte, hogy odakint az utcán épp most halad el valaki, aki hallja a kiáltását. Talán valahogyan mégis megúszhatja ezt az egészet. Tudta, hogy a látszatkivégzés gyakori módszer a vallatottak megtörésére. De azt legalább túl lehet élni. – Senkivel, esküszöm!

Rau újra felemelte a lábát. Incselkedve lóbálta előre-hátra.

– Miért tenném? – kérdezte Stiller. – Kivel beszélnék?

– Mit tudsz a Wahasháról?

– Miről?

– A Wahasha hadműveletről.

– Semmit.

– Az nagy kár.

– Miért?

– Mert ha semmit nem tudsz róla, semmi hasznodat nem veszem. Leider.

Rau újra a szék szélére tette a lábát.

– Várj! Azt mondtad, Wahasha? Kideríthetem. Ismerek embereket. Ki tudom deríteni!

– Felejtsd el!

– Kérlek, senkinek nem fogom elmondani. És bocsánatot kérek, amiért…

– Csss… – pisszegte le Rau, odalépett a hűtőszekrényhez, és kinyitotta. Hering, szardella, halikra, kefir, ételmaradékos műanyag dobozok, egy sült zsírnak kinéző dologgal teli kék teáscsésze. Sehol semmi embernek való táplálék, amíg a szem ellát. Rau undorral az arcán újra odafordult Stillerhez:

– Mit mondtál Sara Nowaknak?

– Az kicsoda?

– A rendőr, aki leleplezte Geigert. Die Polnische. Akinek telefonáltál.

– Nem telefonáltam neki.

– Csak úgy felírtad a telefonszámát anélkül, hogy tudtad volna, kié? Véletlenül?

Rau feltartotta a Stiller dolgozószobájában talált kis, fekete noteszt.

– Feljegyzések istentiszteletek igehirdetéseihez, mesteremberek elérhetőségei, a linköpingi püspökség telefonszáma és nicsak, Sara Nowak száma.

Rau felnézett a noteszból. Már nem mosolygott. Stiller nagyot nyelt, és a homlokán még jobban gyöngyözött a veríték.

– Én csak… csak tudni akartam, mi a helyzet a Geiger-üggyel.

– Du lügst – mondta Rau, és a konyhaszék szélére tette cipője orrát.

– Nem értem el! Esküszöm! Senkivel nem beszéltem!

– Vielleicht – mondta Rau, és néhány centiméterrel előrébb tolta a széket. – Villeicht nicht.

– Bitte, Otto, ich habe nicht…

– Csss…!

Rau az ajkán keresztbe tett mutatóujjal szemrehányó pillantást vetett rá.

– Hiszek neked.

Stiller fellélegzett, már amennyire jelenlegi helyzetében ez lehetséges volt.

Rau rámosolygott, komótosan megfordult, és nagy, fekete táskáját feltette a konyhapultra. Régi szekrények, gondolta magában bosszankodva, ahogy kinyitotta a táskát. Biztosan a harmincas, negyvenes évekből. Miért nem újítja fel valaki a konyháját, még ha a ház, amiben lakik, régi is? Nulla esztétikai érzék. A lelkiség csupán a stílusérzék teljes hiányának a másik neve.

Az ablakon át, néhány száz méterrel odébb, a szántóföld túloldalán látta a templom körvonalait. Egykor maga a nagy Giertz püspök, egyike Svédország legismertebb keresztény vezetőinek, is itt tevékenykedett, egyszerű lelkipásztorként, még a pályafutása legelején. Persze Rau ezeket a Giertzről szóló infókat is kiguglizta. Manapság a világ összes műveltsége elérhető a telefonon keresztül. Ha lenne ideje, szívesen megnézné a templomot, de most sajnos más dolga van. Talán majd egyszer visszajön.

A táskából sorra elővette a szükséges felszerelést: egy hangfalat, egy Bang & Olufsen Beolit 17-est, amely a kis méretéhez képest meglepően jó hangzással rendelkezett. Egy szuper könnyű állványt, amire rácsavarja a reflektort. Na és a videókamerát. Egy Panasonic HC-VXF990-est. Hűséges, régi darab, kiváló hangminőséggel. Persze a telefonjával is filmezhetett volna, de akkor nem lehetne egyidejűleg zenét is lejátszani, és hiába, azért akárki akármit mond, van ezekben a régi filmkamerákban valami ellenállhatatlan. Egyszerűen a szívéhez nőttek ezek a kiszolgált, régi darabok.

Stiller felé fordította a reflektort, és bekapcsolta. Újra és újra lenyűgözte az apró, vörös fémlámpa fényereje. A lelkész könnyes szemmel pislogva nézett a váratlanul erős fénybe. Nagyszerű. Ettől csak még ijedtebbnek tűnik.

Aztán elővette a mobilját, és kiválasztotta a zenét. Diamanda Galás: „The Litanies of Satan”. Ő személy szerint nem kedvelte, de a címe tetszett neki, és szerette nézni, hogy milyen hatást gyakorol azokra, akiknek lejátssza. És valóban, Stilleren is látszott, hogy megütközve hallgatja a sátáni üvöltéseket.

Amikor mindent szépen elrendezett, bekapcsolta a videókamerát, egy pillanatig mozdulatlanul állva szemügyre vette az elé táruló életképet, aztán odalépett, és kirúgta Stiller lába alól a széket.

A zuhanás nem volt annyira nagy, hogy eltörjön a nyakcsigolyája. Azt akarta, hogy Stiller szép lassan fulladjon meg, a saját testsúlya alatt. Hogy megbánja azt a rajta lévő húszkilónyi túlsúlyt.

Elhúzódó haláltusát kívánt filmre venni.

Közelképekkel a halálraítélt szemében tükröződő rémületről, a kétségbeesett próbálkozásokat, ahogy gurgulázva kegyelemért próbál könyörögni, ahogy a nyakát fokozatosan elszorítja az erős kötél.

Aztán a pánik, amikor az elkerülhetetlen halál gondolata lassacskán beeszi magát az elméjébe.

Stiller a túlélésért küzdött.

Helyes.

Kapálózott a lábaival, kereste a támasztékot, de hiába.

A gurgulázó hangok egyszerre jelezték, hogy kezdi elveszíteni a küzdelmet, és hogy még mindig próbál mondani valamit, kegyelemért könyörögni.

Na, most hol az Istened, gondolta Rau, de aztán rájött, hogy Isten természetesen itt van velük. Hiszen ő most Isten akaratának végrehajtója. Egy hívő számára, amilyen az előtte kapálózó és hörgő férfi is, ez volt az egyetlen logikus következtetés.

Csak éppen Isten akarata nem az volt, amiben Stiller reménykedett.

3.

Dudált.

A hülye bunkó nyomta a dudát.

Sara a pontosan a házuk kapuja előtt lévő parkolóhelyen állt, és integetett a Circle K.-tól bérelt furgonnal érkező Martinnak. Ebba azt szerette volna, hogy költöztetőcéget bízzanak meg, de Sara úgy döntött, maguk megoldják a dolgot. Mindennek van határa. Már húsz perce állt ott, és tartotta a helyet, de épp, amikor Martin végre felbukkant, az előtte haladó fekete Audi mindenáron be akart állni a szabad parkolóhelyre, ahol Sara állt. Annak ellenére, hogy a nő elhárítóan integetett. Az audis egyre közelebb és közelebb jött, a végén a lökhárítója már Sara lábszárát súrolta. És amikor nem ment odébb, a vezető nekiállt dudálni. A bunkó barom.

A bérelt furgon mögött egy taxi és egy Volvo várakozott, és most azok is dudálni kezdtek. Martin kiszállt a teherautóból, és mutogatva kezdett magyarázni Sarának.

– Engedd oda! Feltartjuk a forgalmat. Majd találok másik helyet.

– És mégis hol? Tíz háztömbbel odébb?

Sara intett az Audi sofőrjének, hogy húzódjon odébb a kocsival, de az csak dudált egyet válaszul.

Sara felsóhajtott, és elővette a tárcáját.

– Ne – mondta Martin, aki kitalálta, hogy mi jár a felesége eszében.

– Most mi van? Csak megpróbálom lefizetni – mondta Sara, és ártatlan képet vágott. – Ha nem megy, odaengedem. Szállj vissza a kocsiba!

Martin megfordult, és elindult vissza a furgonhoz. Sara kinyitotta a rendőrigazolványát, és az audis pasas elé tartotta. Közben fél szemmel Martint figyelte, hogy gyorsan visszakozhasson, ha a férje hátrafordul. Bosszúsan integetett az idióta audisnak, hogy tűnjön már el. Amikor az nem mozdult, előrehajolt, és mindkét tenyerével rácsapott a motorháztetőre olyan erősen, ahogy csak bírt, miközben a pasas felé fordította a bal orcáját. Azt, amelyiket hegek és égésnyomok torzítottak el. Aztán olyan tekintetet meresztett az öltönyös fickóra, ami azt sugallta, ő lesz a következő, ha nem takarodik el innen azonnal. Az ötvenes férfitestben rejtőző éretlen kisfiú végül megadta magát. Gyermeteg tiltakozásnak szánt padlógázzal elhajtott.

A felberregő motorhangra Martin megfordult, és csodálkozva pislantott körbe.

– Elment?

– Egy százas elég is volt – közölte Sara mosolyogva.

Mostanában elég sokszor hasznot tudott húzni a kettéosztott külsejéből. Enélkül talán saját magának is nehezére esett volna felfogni, hogy az egész valóban megtörtént. Hogy csapdába esett a Bromanék kertjében álló, lángoló kerti sufniban, amikor Abu Raszil, a terrorista megpróbálta elküldeni a kódokat, amelyekkel beindíthatták volna a hidegháborúból visszamaradt atombombákat. Akkora bombákat, amelyek Németország központi részeit gyakorlatilag romba döntötték volna. Hogy látta, amint a kettős ügynök Agneta Bromant lelövik. Hogy felfedezte, gyerekkori barátnője, Lotta volt Geiger, a kém, míg Lotta apja, a népszerű televíziós műsorvezető szexuális ragadozó, aki számtalan esetben molesztált kiskorú lányokat. És még a tetejébe az is kiderült, hogy ő Sara biológiai apja. Ettől még azóta is felfordult a gyomra, ha rágondolt.

Az, hogy az arca egyik fele megégett, csak megerősítette, amit eddig is érzett: hogy két külön személyiség lakozik benne. Egy szép és vonzó mellett egy másik ijesztő és visszataszító. Igazi Janus-arc. A férfiak, akik csak a sértetlen fél arcát látták oldalról, a szokásos csajozós dumákkal próbáltak közeledni hozzá, pontosan ugyanúgy, ahogy éveken keresztül, de aztán ijedten hőköltek hátra a hegek láttán.

Sara már kezdte megkedvelni kettéosztott arcát, részben, mert elárult valamit a bensőjéről, részben pedig mert rájött, nem függ az arcától, nincs rászorulva, hogy szép legyen. Ő Sara Nowak, akkor is, ha megrémiszti a környezetét. Valójában most sokkal inkább Sarának érezte magát.

Majd kezelésbe veszik a plasztikai sebészek, de az orvosok semmit nem mertek ígérni. A hegek talán egész életében meg fognak maradni az arcán.

Örült, hogy egyáltalán túlélte. És nem érdekelte, hogy néha megbámulják. Tekintettel arra, hogy a bensőjében milyen sebeket szerzett, felőle aztán kívül is látszódhattak azok a hegek. Talán itt volt az ideje, hogy elfoglalja az őt megillető helyet, hogy kiálljon saját magáért. Nem csupán másokhoz való viszonyában, hanem mint önmaga. Nem rendőrként, anyaként, feleségként, valaki lányaként. Hanem Saraként.

A vörös haját is lenöveszti, határozta el. Már nem dolgozott a prostitúció elleni osztály nyomozójaként, úgyhogy nem volt szükség rá, hogy barnára fesse a haját, hogy jobban beolvadjon a tömegbe. Amúgy is észrevette, hogy egyre inkább nehezére esik beolvadni, csak megfigyelőként jelen lenni. A végén már többször erőszakot alkalmazott a prostituáltak elfogott kuncsaftjaival szemben, mire kis híján kirúgták. És persze ettől a szexvásárló pasasok egyáltalán nem változtattak a szokásaikon, gondolta.

Az őt ért erőszak megrémítette. Először a szexet vásárló Holmberg, aki agyon is ütötte volna, ha Jennifer nem állítja le időben, aztán meg a küzdelem Abu Raszillal, amikor megégett, és golyót is kapott. Szerencséje volt, hogy nem rosszabb helyen találták el.

Azonban szinte ennél is jobban megrázta az általa alkalmazott erőszak, hogy habozás nélkül képes volt agyonlőni egy másik embert. A szomszédban lakó CM méregdrága vadászpuskájával. Mi lett volna, ha nem jut eszébe a szomszéd fegyvere?

Még mindig álmodott arról az éjszakáról. A tűzről, a gépfegyverropogásról, a fájdalomról, amit akkor érzett, amikor eltalálta a golyó, a vérről, amikor Abu Raszilt lelőtte, a történtek utóhatásairól.

Hiába tudta, hogy valószínűleg több ezer ember életét megmentette, nehéz volt magát terrorellenes katonaként elképzelnie, aki szemrebbenés nélkül öldökli az embereket.

Hálás volt, hogy megtalálta magában ezt az erőt, örült, hogy Sarának van egy ilyen oldala is. De ez kis híján az életébe került. Most muszáj volt összeszednie magát. Elfogadnia azt a Sarát, aki nyugalomra áhítozik. Aki befelé figyel. Ideje megállni, és összefoglalni, hogy meddig jutott az életében.

Megjelentek például az első ősz hajszálak a lenövőben lévő vörös hajkoronájában, de azokat egyelőre kitépkedte. Nem akarta, hogy idő előtt félredobja az a társadalom, amely oly kevésre becsüli az életkort és a tapasztalatot. Hagyta, hadd nőjön a tűzvörös haja, amely hamarosan lángra lobbantja az egész fejét. Már alig várta. Többé már nem akart elrejtőzni.

Miután a kórházból kiengedték, nagyon szép nyárban volt része. Minden teljesen normális volt. Se kémek, se szexuális bűnözők, és meg se halt senki. Csak Sara volt, és a családja. Aludhatott, strandolhatott, és olvashatott, amennyit csak akart, és tökéletesen lényegtelen dolgokba fektethette az energiáit, mint például hogy felhúzza magát helyesírási hibákon, vagy hogy azon bosszankodjon, minek hagytak a Depeche Mode Ultra című lemezén ilyen idegesítően hosszú szüneteket a számok között.

Most jól érezte magát. És szándékában állt továbbra is jól érezni magát. Ez volt a legfontosabb lecke, amit a nyár elején lezajlott eseményekből megtanult. Ez, meg hogy a család mindennél előbbre való.

Martin közben leparkolt, és kinyitotta a furgon hátsó ajtaját. Sara bekukkantott az üres raktérbe. Mennyi bútort szállíthattak már itt! Új lakásokba: nagyobbakba, hogy elférjenek az új családtaggal együtt is, kisebbekbe, mert meghalt a férj, két külön lakásba, mert már nem akartak tovább együtt élni. Vagy az első közös otthonba. Örömmel és várakozással, vagy épp hogy bánattal és lemondással fűszerezett költözködések során.

Sara filozofálását a telefonja bosszantó csengése szakította félbe. Három éles csengés egyre emelkedő skálán. Olyan ritkán hallotta ezt a csengőhangot, hogy majdnem el is felejtette, miről van szó. Videóchat. Az utóbbi időben nem vett tudomást beérkező hívásairól. Nem volt ereje beszélni se telefonos ügynökökkel, se a kollégáival. Szinte reflexszé vált, hogy kinyomja a beérkező hívásokat, és aztán az üzenetrögzítőjével sem foglalkozott. Anna, a legjobb barátnője már többször veszekedett vele emiatt, de Sara úgy érezte, még nem áll készen a külvilággal való kommunikációra. De ez másmilyen jelzés volt, talán ezért figyelt fel rá.

„Nadia FaceTime-olni szeretne” – állt a kijelzőn.

Az egyetlen Nadia, aki Sara telefonjában szerepelt, az egyik prostituált volt a Malmskillnadsgatanról. Egyike azoknak a lányoknak, akiket a hazájukból elcsalva arra kényszerítettek, hogy a testüket árulva fizessék ki állítólagos adósságaikat, különben az otthon hagyott családjukkal valami szörnyűség történhet. Olykor azzal fenyegették őket, hogy kishúguk az övékhez hasonló sorsra jut, ha az elrabolt lány nem teszi, amit az emberkereskedők parancsolnak.

És bár Sara már nem dolgozott az utcai prostitúció elleni osztályon, továbbra is felelősnek érezte magát azokért a lányokért, akikkel ott találkozott. Onnan muszáj volt eljönnie, azt világosan érezte. Nehogy valami nagy őrültséget csináljon. De nem tudta lerázni magáról az érzést, hogy cserben hagyta azokat, akiknek a legnagyobb szükségük volna rá. Úgyhogy most szívesen segített volna, ha tud.

Már ha Nadia nem csak véletlenül nyomta meg a telefonján a gombot, ami a legvalószínűbb eshetőségnek tűnt.

De amikor Sara fogadta a videóhívást, véres arc tűnt fel a képernyőjén.

A félig eszméletlen Nadia összevert arca.

Szája mozgott, mintha mondani próbálna valamit.

– Hol vagy? – kérdezte Sara, ahogy rájött, hogy komoly a dolog. – Mutasd meg a telefonnal. Show around you!

Nadia megmozdította a kezét, és körbefordította a telefon kameráját. Az világosan látszott, hogy a földön fekszik. Egy nyílt, aszfaltozott placcon, valami raktárépületszerűség mellett. Egy halom hatalmas, egymásra tornyozott konténer is látszott, mindegyiken külföldi szöveg. Távolabb fák, egy egész erdő. A Kaknästornet tévétornya. És egy hosszúkás, vörös téglaépület, rajta a „Szabadkikötő” felirat.

– Jövök! – kiáltotta Sara Nadiának. Pont akkor nyomta ki a telefonhívást, amikor Martin és Olle megjelent a kapuban egy fehérre festett íróasztalt cipelve.

– El kell mennem – mondta nekik Sara.

– Most? A költözködés kellős közepén?

– Nemsokára jövök! – kiáltotta oda Sara, és már futott is a Forex előtt álló taxik irányába.

– A Szabadkikötőbe – mondta az egyik szabad kocsi első ülésére bevágódva. – Amilyen gyorsan csak tud – tette hozzá, és felmutatta a rendőrigazolványát.

Egy rendőrrel maga mellett a sofőr nem félt gyorsan hajtani. Veszélyes előzésekkel, villámgyors sávváltásokkal, és kilencven kilométer per órás sebességgel néhány perc alatt odaértek a Szabadkikötőbe.

Sara a Street View segítségével próbálta megtalálni, pontosan hol is van Nadia, és a lány által lefilmezett utcakép alapján a kikötő távolabbi széléhez irányította a sofőrt, a Magasin 7 nevű épülethez.

Elhaladtak egy hatalmas, hosszúkás, téglavörös épület mellett, ahol produkciós cégek és egy műtárgykereskedő vállalkozás működött. A bejárat előtt különböző tévéműsorokat reklámozó kocsik sora parkolt. Sara egyiket sem ismerte közülük. A Magasin 7 egy nemzetközi szállítmányok konténereinek átrakására szolgáló területen helyezkedett el.

A Szabadkikötő ismeretlen terep volt Sarának. Valahogy furcsán eltorzultnak nézett ki a világ. Az ég a magasból kandikált ki a felmeredő konténeroszlopok közül, mégis mintha fedőként borulna az egész területre. És attól, hogy a hatalmas raktárépületek között akkora nagy volt a távolság, a perspektíva eltolódott. Olyan érzés volt, mintha megérinthetné a régi raktárhelyiségeket és a nagy silót, miközben azok több száz méterrel odébb voltak. Egyszerre érezte magát az ember óriásnak és mikroszkopikusan kicsinynek.

Sara emlékezett rá, hogy valamikor régen élénk szexkereskedelem folyt a Szabadkikötőben, hála az itt kikötő hajók legénységének és a diszkréciót előnyben részesítő családapáknak. De ez még azelőtt volt, hogy ez a sok médiacég ideköltözött. Most egész nap dolgoztak itt, ritkán volt nyugalom, talán csak a mólók legvégénél. Amennyire Sara tudta, a Szabadkikötőben megszűnt a prostitúció. De mi történhetett Nadiával?

Ahogy befordultak a nyitott területre, azonnal megpillantotta a lányt. Ott feküdt a földön, élettelenül és véresen. Mögötte a különböző szállítmányozási cégek neveit viselő konténerekből emelkedő fal tornyosult. De a közelben egy lélek sem volt. Sara kiugrott a taxiból, és odarohant Nadiához.

Két szeme alatt monoklik, felrepedt szemöldök, néhány foga kiverve, felhasadt ajak, mindkét karján és lábán hatalmas véraláfutások. Belső sérülések? Könnyen lehet, de ezt Sara nem tudta megállapítani. Azonnal kórházba kell juttatni a lányt. Hívta a 112-t.

– Itt Sara Nowak, västerorti rendőrőrs. A Szabadkikötőben vagyok egy súlyosan sérült nővel, azonnal küldjenek egy mentőt.

– Cím?

– Nem tudom, Szabadkikötő. Legkívül, a konténereknél.

– Muszáj megadnia egy címet.

– De nincs címem! A Szabadkikötő legkülső végén!

– Nyugodjon meg, kérem, ellenkező esetben kénytelen leszek befejezni a beszélgetést.

– Nem hallja, amit mondok? A nő súlyosan megsérült! Végezze a kurva munkáját, és küldjön ide egy mentőt!

Az operátor letette a telefont.

– Hülye idióta! – ordította Sara a kagylóba.

Egy pillanatig azon gondolkodott, hogyan tudna bejutni a központi ügyeletre, és megtalálni ezt a szemétládát, de aztán belátta, most fontosabb, hogy Nadián segítsen. Odafordult a taxisofőrhöz:

– Kórházba kell vinni – mondta.

– Én kocsiba nincs vér – mondta a sofőr. – Maga fizet. Aztán hív mentő.

– Épp azt próbáltam. Hallotta, hogyan ment. És a lányt kórházba kell juttatnunk.

– Én kocsiba nincs vér. Ez nekem a munka. Ha kocsiban vér van, senki utas nem akar utazni.

– Aláteszem a dzsekimet.

– Nem.

– Kap plusz ezer koronát.

– Ha kocsiban vér, én nem tudok két napig dolgozni. Muszáj mosni kocsi.

– Kétezer.

– Oké. Beszáll. De dzseki alatta.

Sara lenézett Nadiára.

– Nadia, hallasz engem?

Mintha megrebbent volna a szemhéja, de Sara nem tudta eldönteni, eszméleténél van-e.

– El kell mennünk a kórházba.

Alig észrevehető biccentés. Aztán Nadia résnyire kinyitotta a szemét. Remegő kézzel felnyúlt Sara összeégett arcához.

– Mi történt?

Sara a nő kezére simította a kezét. Ujjbegyeivel érezte a hegek érdes felületét.

– Baleset – mondta halkan, és Nadia megnyugodva visszacsukta a szemét. – De veled mi történt?

Nadia többszöri próbálkozásra tudott a száján kipréselni valamiféle választ:

– Peepshow.

– Milyen peepshow?

Nadia erőlködve próbálta folytatni, de még mielőtt bármit mondott volna, rémülten körbepillantott.

– A táskám…

Sara látta a pánikot Nadia véreres szemében. Előrenyúlt, és felvette a nő táskáját, ami közvetlenül mellette feküdt a földön.

– Ez az?

– Benne van…? Inside?

Sara kinyitotta a táskát, és talált egy vastag köteg ezerkoronás bankjegyet. Megmutatta Nadiának, aki megkönnyebbülten hanyatlott vissza. Nadia elvette tőle a táskát, és a mellére szorította.

– Mi ez a pénz? – kérdezte Sara. – Where is the money from?

– Warn Jenna – mondta Nadia ki sem nyitva a szemét. – Please. No good.

– Figyelmeztessem? Mire? For what? Nadia?

Semmi válasz.

Sara felállt, hogy összeszedje a táskából kiszóródott holmikat, talán akkor estek ki, amikor Nadia a mobilját kereste, hogy segítséget hívjon. Sminkkészlet, kulcsok, pénztárca, mentolos cukorkák, óvszer, esemény utáni fogamzásgátló, könnygázspray, egy kis zsebkés, fülhallgató és egy apró, bozontos plüssállatka. És közvetlenül Nadia mellett ott feküdt a mobilja.

Sara töprengett egy pillanatig, aztán odanyomta Nadia hüvelykujját az ujjlenyomat-olvasóhoz. Semmi. A mutatóujjával jobban sikerült. A telefonkönyvben talált egy bizonyos Jennát. De senki nem vette fel, amikor megpróbálta felhívni a számot. Felcsörgette a saját telefonjáról is, de onnan is hasonló eredménnyel. Mi van, ha máris túl késő?

Ha már úgyis Nadia telefonjában lapozgatott, ellenőrizte a híváslistákat és az sms-eket, a legutóbbi huszonnégy óra hívásait lefényképezte a saját telefonjával. Az utolsó beszélgetés előző nap este történt, aztán volt egypár nem fogadott hívás az éjszaka és a reggel folyamán, majd végül a FaceTime Sarával.

Sara szemügyre vette Nadia mobilját. Ugyanaz a típus, amilyen Ebbának is van. És nagyjából egykorúak lehetnek. Csak éppen két teljesen különböző világban élnek.

4.

A Sankt Göran Kórház sürgősségi osztályán Sara megkérte az ápolókat, hogy vigyázzanak Nadia kézitáskájára, és azonnal hívják őt, mihelyt annyira magához tér, hogy beszélhet vele. Ahogy próbált kitalálni a kórházból, hirtelen rátört a rossz lelkiismeret. Már megint előbbre helyezte a munkáját, mint a családot. Azt a munkát, ami már nem is az övé. Az utcai prostitúció elleni csoportot megszüntették, és ő inkább egy teljesen más helyet pályázott meg ahelyett, hogy csatlakozott volna az újonnan szervezett emberkereskedelem elleni csoporthoz. Végül belátta, hogy túlságosan a lelkére vette a dolgokat. Az utcán dolgozó lányok és a lakásbordélyok többé már nem az ő felelőssége. Vagyis dehogynem. Pont amennyire minden ember felelőssége. Muszáj volt segítenie Nadián például. Embertársaként. De mostantól David átveheti az ügyet. Sara már korábban ígéretet tett magának, hogy a családot helyezi az első helyre, és egy elfogadható szintre csökkenti a munkája iránti elköteleződést. Ahogy elindult a belváros felé, felhívta volt kollégáját.

– Mi van veled? – kérdezte David azonnal.

Mostanában mindenki végtelenül figyelmes volt vele. Lábujjhegyen lopakodtak körülötte. Talán, mert az égésnyomok az arcán mindenkit annyira emlékeztettek arra, hogy mit kellett kiállnia? Sara mindenesetre egyre jobban kedvelte az egyedüllétet, elege volt az együttérző pillantásokból. Közben meg a családjával akart lenni, szemmel tartani őket, tudni, hogy biztonságban vannak. Furcsa kettősség.

– Jól vagyok – felelte anélkül, hogy ennél jobban belemerült volna a részletekbe. Aztán elmondta, mi történt Nadiával. David sem tudott peepshow-ról, de azt mondta, utánakérdez. Őt is meglepte, hogy ennyi év után újra felbukkantak a prostituáltak a Szabadkikötőben. Talán egy ideiglenesen kikötött külföldi hajó csalta oda ki az iparágat? És vajon a hajón lenne a peepshow? Sara megadta Davidnak Jenna telefonszámát, a kollégája azt mondta, hogy megpróbálja felhívni. Aztán, miután David megígérte, hogy jelentkezik, mihelyt megtudott valamit, letették a telefont.

Sara a Fridhemsplan egyik sarkát levágva tovább-bandukolt a Hantverkargatanon.

Most valahogy minden rendben van, gondolta.

Voltaképpen ez a legnehezebb nap eddigi életében, mégis mivel már annak is örült, hogy egyáltalán itt lehet, sikerült elfogadnia az elkerülhetetlent.

A lánya, Ebba elköltözik otthonról.

Ebba, akinek a bizalmasának, a legjobb barátnőjének kellett volna lennie, akinek ő anyaként segíthetett volna megbirkózni az élet kihívásaival, saját, drágán megszerzett tapasztalatai segítségével. De Ebba nem kért az anyja segítségéből. Nem lehetett tudni, ennek az volt-e az oka, hogy Sara a munkája miatt olyan sokat volt távol Ebba gyerekkorában, vagy a lánya egy jellemvonása, vagy egyszerűen ez valami olyasmi, amit minden lány elkövet az anyjával szemben: hogy nem hajlandó elfogadni a segítséget. Sara maga is kizárta Jane-t, az édesanyját az életéből hosszú éveken keresztül abban a hitben, hogy Jane tönkretette az életét, amikor Bromanék csodás tóparti villájából egy siralmas, kétszobás bérlakásba költöztek Vällingbybe. Holott Jane valójában épphogy megmentette őt az undorító apjától.

Vajon mit gondol Ebba Sara gondoskodásáról? Hogy az anyja irányítani akarja? Hogy csak saját magára gondol?

Tizenkilenc évesen az embernek fogalma sincs arról, hogy mennyi mindent nem tud, gondolta Sara a Hökens gatán lépkedve a Mosebacke felé. Odapillantott a színház túloldalán fekvő nagy sörkertre, és eszébe jutott, hány és hány nyári estét töltött ott üldögélve fiatalkorában. Minden olyan volt, mint régen, bár több évtized eltelt azóta. Az egész város olyan volt számára, akár holmi fényképalbum. Mennyi ház, mennyi utca, mind emlékekkel zsúfolva, az eltűnt idők nyomaival. Olyan érzése támadt, mintha visszautazhatna az időben azokhoz a napokhoz, azokhoz az estékhez, és egyszerűen csak csatlakozhatna az asztalok körül üldögélő barátaihoz. Mintha csak meg kellene fordulnia, és máris ott lenne mindenki.

Fent a téren legalább történt valami változás: azon kívül, hogy a régi telefonfülke már csak díszként működött, egy új vendéglő is megnyitotta kapuit, a Woodstockholm. Találó név, gondolta Sara ironikusan. A vendéglő másik oldalán, Ebba kapuja előtt megpillantotta az édesanyját, amint néhány, a járdát elfoglaló, hatalmas kartondoboz mellett várakozott. Színben összepasszoló, frissen vasalt munkaruhában. Lila, rózsaszín és fehér színekben. Sara nem tudta megállni, hogy elmosolyodjon rajta, ő maga csak egy farmert rántott magára, és Martin régi Joy Division-pólóját. Úgyse szerette őket soha igazán, döntötte el Sara, és mindjárt meg is fosztotta a férjét a póló hordásának jogától. A járda mellett ott parkolt Ebba vadonatúj VW bogara, a kávébarna kabrió, amit Eric nagypapától kapott ballagási ajándékba. Már három sárga parkolócédula virított az ablaktörlő alá szorítva. Sara elhatározta, hogy felveszi a kesztyűt, és nem nyugszik, míg nem tisztázza a lányával, a férjével és az apósával, hogy ki fogja kifizetni a bírságot.

– Nem kilenc óráról volt szó? – kérdezte Jane köszönés helyett.

– A többiek nincsenek itt?

Sara körülnézett.

– Martin két órája jött a furgonnal. Egy órája itt állsz?

– Két órája. Nem akartam elkésni.

– De anya, hisz ismersz minket!

– Az ember mindig reménykedik.

– Na, és mi ez?

Sara összeráncolt homlokkal vette szemügyre a Hästens és Montana márkajelzésű, hatalmas kartondobozokat. Méregdrága ágy, drága bútorok. Címzett: Ebba Titus. A számlát fizeti: Martin Titus és Eric Titus.

– Te vetted át ezeket?

– Ühüm.

Szerencséje Ebbának, hogy Jane itt volt, amikor jöttek a bútorszállítók. De biztos nem fogja megköszönni.

– Érted te ezt? – panaszkodott Jane. – Az idióták azt mondták, csak Ebba veheti át a csomagokat. Mire mondom nekik, ő az unokám. Erre ők: Ezeket a drága holmikat nem hagyhatjuk itt. Mire én: Akkor már hívom is a főnöküket!

– És erre észre tértek?

– Naná. Miért? Nekem kellett volna visszakoznom?

Jane Sara pillantását követve ránézett a bútorokra.

– Én nem tudtam ilyesmit adni neked, amikor elköltöztél otthonról.

– Nem, viszont megtanultam gondoskodni magamról.

– Gondoskodni magadról – horkantott fel Jane. – Minek kellett gondoskodnod magadról? Nekem magamnak kellett boldogulnom, amikor fiatal voltam, és az borzasztó volt. Szívesen segítettem volna neked. Amivel tudtam.

– Te a legfontosabb dologban segítettél nekem. Csak épp nem tudtam róla.

– Elmondtad nekik? – kérdezte Jane Sarára szegezve a tekintetét.

– Stellant? Nem. És soha nem is fogom.

Jane már régóta rágta Sara fülét, hogy mondja el a családjának, ki volt az igazi apja. Gyerekkorában semmire nem lett volna büszkébb, de most képtelenségnek érezte. Teljesen ki van zárva, gondolta.

– Az a ház részben a tiéd.

Sara összerezzent, és az anyjára pillantott.

– Stellan háza? Minek kéne az nekem?

– Mert a tied is.

– Nem kell. Pfuj!

Sara elhallgatott, még a gondolatától is undorodott mindannak, amit az apjáról megtudott, de aztán újra az anyjára nézett. Aki olyan makacs elhatározással meredt maga elé, ahogy csak Jane tudott.

– Anya, ígérd meg, hogy nem mondasz el semmit a többieknek.

– Mit mondanék el?

– Stellant.

– Ez nem csak a te döntésed. Stellan a gyerekeid nagyapja.

– Igen, persze, de…

Végre közeledett Martin a bérelt furgonnal az Östgötagatan felől. Mialatt körbement a téren, hogy beálljon a kapu elé, Sara Jane karjára tette a kezét, és megismételte:

– Ígérd meg!

– Jól van, jól van – mondta Jane fáradtan. – Megígérem. Ha te megígéred, hogy elmondod nekik.

– De nem most.

Martin leparkolt, és kiugrott a kocsiból. Még mindig van benne valami kisfiús lendület, gondolta Sara. De abban már nem volt biztos, hogy ez természetes-e, vagy csak erőlteti. Tudta, hogy imádott férjének súlyos problémát okoz vészesen közeledő ötvenedik születésnapja. Néhány év, és vége a dalnak. Az utóbbi időben Martin megnövesztette a haját, az öltönyt bőrdzsekire, kapucnis pólóra és bakancsra cserélte, és egyre többet gyakorolt az önironikusan vicceskedő C.E.O. Speedwagon nevet viselő, hozzá hasonló öregfiúkból álló rockbandájával. A nevet azért választották, mert a banda összes tagja felső vezető volt. De Sara észrevette, hogy Martin még mindig magára vonja a nők figyelmét az utcán, sokszor jóval fiatalabb nőkét is, úgyhogy valószínűleg büszkének kellene lennie, hogy ilyen jó fogást csinált. Persze tudta, hogy a legszebben becsomagolt ajándék is lehet belül üres. És mi a helyzet a férjével?

Ebba szállt ki a kocsiból, épp felháborodottan vitatkozott valakivel telefonon:

– Hogyhogy már kiszállították? Hova? Kinek? Nem tudják?! – A mobiltelefont a füléhez szorítva nem vette észre anyja diszkrét integetését. – Ha elvesztették a bútoraimat, pótolniuk kell! Küldjenek másikat, azonnal! Ma este lakásavató bulit tartok!

– Ebba! – ordított rá Sara, és amikor a lánya végre észrevette, a kapu előtt álló dobozokra mutatott. Ebba kinyomta a beszélgetést.

– Ja, akkor jó – mondta. És megölelte a nagyanyját. Anyának nem jár ölelés, állapította meg Sara szomorúan.

Martin arcon csókolta Sarát, körbement, hátul kinyitotta a furgon ajtaját, és kivett egy ruhákkal teli kartondobozt. Sara is hátrament, hogy segítsen kivenni a többit, de a raktér teljesen üres volt.

– Hol vannak a bútorok? És a többi ruha?

– Otthon hagytam nálatok – felelte Ebba. – Úgyis újakat kell vásárolnom.

– Újakat? Legalább tízdoboznyi ruhád van. És a bútorok! Egy egész lakásra való!

– Ugyan már! Az csupa gyerekcucc!

– Mindent szépen lehordtunk, és bepakoltunk a kocsiba, amikor hirtelen meggondolta magát – villantotta fel Martin a kisfiús vigyorát, mint mindig, amikor le akarta csillapítani a vihar hullámait. – Úgyhogy nem volt mit tenni, mindent visszavittünk.

– Mit fogsz most csinálni? – kérdezte Jane Ebbát, mintha nem is hallotta volna az előző szóváltást. – Miből fogod fizetni a lakbért?

– Dolgozni fogok – mondta Ebba. – És tanulom a felvételi tárgyakat, hogy jövőre felvegyenek a Kereskedelmi Főiskolára.

– Ericnél fog dolgozni – magyarázta Sara. – A recepción.

– Saját gyakornoki program szerint – dicsekedett Ebba. – Megtanulom az egész céget. Legalulról kezdve.

– Csak egy tipp – vágott közbe Sara. – A többieknek a recepción szerintem ne nagyon hangoztasd, hogy ők vannak legalul.

Ebba megrántotta a vállát.

– Whatever.

– Hol van Olle? – sóhajtott fel Sara, és meggyőzte magát, hogy nem kell minden csatát megvívni. – Ugye nem hagytátok otthon?

– Nem, dehogy! – nézett körbe Martin. – Szerintem még mindig bent ül a kocsiban.

Sara benézett a vezetőfülkébe, és valóban, ott ült a tizennégy éves fia. Fején egy hatalmas, Beats márkájú fülhallgatóval, minden ritmusérzék nélkül skandálta:

– You don’t know where I’ve been, you only see the color of my skin.

Sara szemügyre vette Olle bőrszínét, ami elég sápadt volt ahhoz képest, hogy nyár vége volt. De a gyerek lelkesnek tűnt, úgyhogy biztos minden rendben.

– But I’m your brother, I’m your next of kin!

Aztán csak ült, és a zene ritmusára bólogatott. Ez volt Martin módszere, ahogy a fiához kapcsolódott: mindent ráhagyott, és mindenben bátorította. Inkább haver, mint apa. De mostanság sok apa követi ezt a módszert, gondolta Sara. Olle észrevette az anyját, lekapcsolta a zenét, és levette a fejéről a fülhallgatót.

– Szia! – mondta.

– Jó szám?

– Brutál jó. Uncle Scam.

– Hogy mondtad? Mamma Scan?

– Uncle Scam!

– Oké, oké!

Na, erről a zenészről Sara már legalább hallott. Uncle Scam a héten fog fellépni Stockholmban, és Martin szerint ez óriási dolog. Ő jelenleg a világon legtöbbet hallgatott előadó. Két estére telt ház a Friends Arénában. Az, hogy elhozták Svédországba, a legjelentősebb dolog volt, ami valaha történt a Go Live fennállása alatt, annak ellenére, hogy a srác még alig született meg, amikor Martin több mint húsz éve elkezdte a koncertszervező cége felépítését. De Sara tudta, hogy ez nagy dolog, igazi trófea Martin számára. Sőt, még azt is tudta, hogy az ünnepelt rapsztár a dollár és cent jelét használva Uncle $camnek írta a nevét. Olle elmagyarázta neki, hogy ez miért zseniális. A nyugati világ fogyasztói társadalmának megsemmisítő kritikája. És mindez egy huszonhárom éves sráctól, aki pénzért árulja az autogramját, és évente sok száz milliót söpör be a nevével eladott pólókon.

– Gyere segíteni – kérte Sara Ollét.

– De hiszen nincs is semmi. Csak kábé egy doboz.

– Meg még egy halom méregdrága cucc, amit apád és a nagyapád vettek Ebbának. Na, gyerünk, mozdulj meg! Apával felvihetitek az ágyat.

– Én nem tudok segíteni. Mennem kell – mondta Martin, és már ugrott is be a volán mögé.

– Hova mész? – kérdezte Olle, úgyhogy Sarának már fel sem kellett tennie ugyanezt a kérdést, és ez nagy szerencse volt, mert az ő szájából sokkal, de sokkal ingerültebben hangzott volna.

– Elő kell készítenem a bulit.

Olle láthatólag megelégedett a válasszal, visszahúzta a fejére a fülhallgatót, bekapcsolta a zenét, és fülsiketítően hamisan kornyikálva kiszállt a kocsiból:

– Don’t you know every yang needs a yin, don’t you know I’m the original sin, my own evil twin, so let it begin!

De ahelyett, hogy segített volna becipelni a holmikat, letelepedett a kapu előtt álló egyik nagy dobozra, és tovább énekelt. Ebba felsikított:

– A polcom!

Odarohant Olléhoz, és felrántotta a Montana dobozról. A srác engedelmesen hagyta, hogy odébb taszigálják, már hozzászokott, hogy a nővére fújja a passzátszelet.

Sara odafordult Martinhoz:

– Muszáj neked előkészítened a bulit? Van erre emberetek, nem?

– Persze, de ők nem tudnak mindent megcsinálni. Az egész este menetrendje, hogy minden a helyén legyen, próbálni a bandával…

Ja, itt szorít a cipő. A banda. Martin együttese.

– És ez nem várhat egy kicsit?

– Húszéves jubileumunk lesz, hahó! Jönnek az amerikai főnökök.

A gondolatra, hogy Martin rocksztárt játszik egy rakás kőkemény amerikai cégvezér előtt, Sara felkacagott. Martin értetlenül bámult rá, de aztán úgy festett, eldöntötte magában, hogy a felesége biztosan csak megörült a hírnek.

– Mikor jössz? Hétkor kezdődik, de elég, ha kilencre jössz. Úgyse játszunk, csak amikor már kicsit beindult a buli.

Mielőtt Sara válaszolhatott volna, egy fekete Maserati Quattroporte Trofeo fékezett le a furgon mellett. Az anyósülés felőli ajtó kivágódott, és Martin édesanyja, Marie kászálódott ki rajta pasztellszínű, sportos outfitben, ruháján egy halom lovaspólós figurával. Fején napellenzővel. Olyasmivel, amilyen a Lucky Luke-képregényekben van az osztóknak a rulettasztalnál, állapította meg Sara. De persze tudta, hogy Marie esetében sikkes kiegészítőről van szó. Eric golfszerelésben volt, golfütői hátul a kocsiban, és nyilván hajnalban kelt, hogy a költözködés előtt még letudja a tizennyolc lyukat a pályán.

– Nagypapa! – kurjantott Ebba, odarohant, kinyitotta a kocsiajtót, és megölelte Ericet.

– Egy kis meglepetés a költözéshez – mondta Eric, és Ebba kezébe nyomott egy kis dobozt.

Mintha nem lett volna elég a több tízezer koronáért vásárolt bútor. És az ötmilliós lakás.

– Új mobil! – visította Ebba. – Kösziii!

Na, akkor ennyit arról, hogy Sara ellenőrizni tudja a lányát. Ebba jelenlegi mobilját egyszer valami ürüggyel kölcsönkérte, és belerakta a saját ujjlenyomatát, így aztán volt valami rálátása, hogy kikkel jár össze a lánya, és milyen weboldalakat keres fel. Az új telefon már arcfelismeréssel működik, úgyhogy ettől kezdve elég nehéz lesz Sarának belenéznie anélkül, hogy Ebba észrevenné. A lánya ezenkívül mostantól a saját lakásában fog aludni, úgyhogy itt volt az ideje, hogy elfogadja, az ellenőrzésnek annyi. A köteleket eloldozták, az Ebba nevű hajó elvitorlázott. Sara meg ott maradt a parton.

– Ja, és még valami.

Eric átnyújtott Ebbának egy hosszúkás tárgyat, amit a lány felerősített a kocsija hátuljára. Egy tanulóvezetős táblát.

– Most fogsz autóvezetést gyakorolni? – kérdezte Sara.

– Aha.

– És a költözés?

– Majd én beugrom helyette – csivitelte Marie élénken, és vidáman integetett.

– De kaptál saját kocsit, miért nem azzal mész? – kérdezte Sara. – Legalább átállnál máshova, és nem bírságolnának meg.

– Az olyan kicsi! A nagypapáé sokkal jobb!

– Ne mondd nekem, hogy nagypapa – mondta Eric. – Úgy hangzik, mintha százéves lennék. Mondd, hogy Eric.

Na, Sara most legalább már tudta, kitől örökölte Martin az öregedéstől való irtózást. De aztán Marie-ra pillantott, aki épp a sminkjét ellenőrizte, és rájött, hogy Martin kétfelől is meg van áldva ezzel a hajlammal.

– Jöttök este?

Martin az oldalablakon kihajolva várakozással teli tekintettel bámulta az apját. A fiú kielégíthetetlen vágyakozásával az elismerésre, gondolta Sara, de máris megbánta, hogy gonoszkodott. Természetes, hogy vágyik az ember a szülei elismerésére, még akkor is, ha már ötven felé közeledik, és egy óriási céget vezet.

– Persze – felelte Marie. – Ez a te nagy napod. És Ebba lakásavatójára ugyebár nem vagyunk hivatalosak – mosolygott barátságosan az unokájára.

Sara azon tűnődött, hogyan képes egyfolytában ennyire vidám lenni. Mi hajtja? Sherry? Élethazugságok? Vagy csupán egy tökéletes neveltetés? Volt valami az anyósában, ami telivér versenylóra emlékeztette Sarát. Gondosan tenyésztett, idomított és gondozott versenylóra, aki mindig, minden körülmények között tökéletesen teljesít. Sehol egy válság, sehol egy megingás.

– Ma este csak a barátok jönnek – mondta Ebba bájosan mosolyogva. – Ti majd jöhettek legközelebb.

Sara sosem tudta eldönteni, hogy Ebba vajon tényleg szereti-e a nagyszüleit, vagy csak igyekszik bebiztosítani az ajándékok töretlen áramlását. Abban mindenesetre biztos volt, hogy ha ezt megkérdezné tőle, alaposan dühbe gurulna.

Sara elnézett a nagy, fekete kocsi után, amiben Ebba és Eric elindultak. A lánya egyetlenegyszer sem kérte, hogy vele gyakorolhassa az autóvezetést. Alighanem abból indult ki, hogy az édesanyja türelmetlen lenne vele, és mérges lenne rá, de valójában mindig Ebba volt dühös Sarára. Egész egyszerűen abban a korban volt, amikor az ember a környezetére vetíti ki a haragját. Sara nem volt benne biztos, hogy ő maga valaha elhagyta-e egyáltalán ezt a kort. De reménykedni mindig lehet.

A Maserati bekanyarodott jobbra az Östgötagatanra, aminek a nevét minden stockholmi hibásan ejti, „j” hangot ejtve az „s” helyett. A helyes kiejtés a vidékieket jelezte.

És el is tűntek a sarkon.

Amikor legközelebb találkozik a lányával, ő már nem fog otthon lakni.

Saját lakás, és igazi állás. A nagypapánál.

Sara rájött, hogy bizony kicsit féltékeny. Nincs is annál egyszerűbb, mint időnként beállítani az ajándékokkal, amikor csak tetszik, és megúszni az otthoni harcokat. Eric valószínűleg ugyanígy viselkedett Martinnal, amikor a férje gyerek volt, állandóan dolgozott, megúszta a reggeli vitákat, amikor fel kellett kelni, és el kellett indítani az óvodába, iskolába, amikor meg kellett írni a leckét. És most csak besasszézik, zsebei meg dagadnak a pénztől. Így könnyű szeretetet vásárolni.

Meg kéne harcolnia az apósával a családjáért? Úgy tűnt, Ebba már elveszett, de Sarát nem olyan fából faragták, hogy egykönnyen feladja.

Hamarosan Martin is elindult, Olle meg csak ült egy YouTube-klipbe temetkezve, biztosan Uncle Scammel. Azaz a férfiakra nem lehetett számítani, tehát a költöztetést a jó öreg matriarchátus fogja megoldani. Bár elég különböző matriarchákkal.

– Hát akkor – kezdte Sara –, úgy fest, anya és a nagymamák fogják megoldani a dolgot.

– Martin és Eric vették a bútorokat – vetette közbe Marie a férfiak védelmében.

A bútorokat, na igen. Sara csomó klassz bútort talált olcsón a neten, de Ebbának csak a márkás bútorok felelnek meg. Tizenkilenc évesen. Élete első lakásában, amelyet apucitól kapott. Ötmillióért. Atyavilág! Sara eredetileg elhatározta, hogy leállítja az egészet, és Ebba oldja meg maga a lakhatási problémáját, de a Bromanéknál történt tragédia után képtelen volt szembeszállni a családjával. Semmit nem akart már, csak megmutatni nekik, hogy szereti őket. Félelmetesen közel volt hozzá, hogy soha többé ne lássa őket. Most nem kívánt már semmi mást, csak hogy minél többet lássa őket. És ez többek között azzal járt, hogy kénytelen volt elfogadni Martin és Eric esztelen pazarlását. Legalábbis ideiglenesen.

– Igen, persze – mondta Sara, feladva a vitát. Annyi előnye volt annak, hogy Ebba mindenből újat vesz, hogy most igazából nem is volt olyan sok behordani való. – Akkor rajta. Ha ti megfogjátok a komódot, mi Olléval visszük az ágyat.

– Nem hívunk inkább egy költöztető céget? – kérdezte Marie körbepislantva.

– Nem. Mi csináljuk. Aztán meg veszünk egy jó kávét itt a téren, és felavatjuk Ebba lakását nélküle.

Jane helyeslően bólintott. És kettejük egységfrontja előtt már Marie-nak is meg kellett adnia magát.

5.

Sara igazából kilenckor kezdett volna, de kivett fél nap szabadságot, hogy segítsen Ebbának a költözésben. De aztán Anna felhívta, Sara meg felvette a telefont, amiért a barátnője rögtön meg is dicsérte, nem minden irónia nélkül. Anna arra kérte, hogy mihelyt tud, menjen be a munkahelyére, mert érkezett egy riasztás. Lövöldözés Ekerőn három halottal és egy sebesülttel. Anna átküldött egy térképet is, megjelölve a helyszínt, és Sara elment a kocsijáért a Slottsbackenen lévő garázsba. Martinnak volt egy hatalmas, rikító sárga Lamborghini Urusa, de Sara nem volt hajlandó használni. Halálosan szégyellt volna egy guruló kisebbrendűségi komplexussal furikázni. Inkább beült a saját takaros kis Golf GTI-je volánja mögé, és követte a GPS utasításait a városközpontból a bűncselekmény helyszínére.

Útközben rájött, hogy van benne egy kis ellenállás aziránt, hogy dolgozni menjen. Jobban szeretett volna ebből most kimaradni. És inkább a családjával lenni, vagy egyedül gondolkodni. De persze szeretett volna jó benyomást tenni, és a világért sem akarta, hogy a főnöke megbánja, hogy rábólintott az áthelyezésére. Így most együtt dolgozhat a legjobb barátjával, és őszintén szólva fogalma se volt, enélkül hogyan boldogult volna. A család, Anna és a magány, ez a három tényező segített a felszínen maradnia.

Meglepte, hogy a Nockeby híd után rögtön mennyire vidékiessé vált a táj, alig néhány percnyi autóútra a várostól. Aznap, amikor Stellan Bromant meggyilkolták, Sara a Kärsö szigetén fekvő Híd kávézóban szedte össze a gondolatait, de nem emlékezett, hogy valaha járt volna ebben az irányban Drottningholmnál messzebb. A kastély után szántóföldek, virágos rétek és erdők szegélyezték az utat.

De hirtelen gigantikus útépítés törte meg az idillt. A stockholmi elkerülő. A jelenkor újabb, a piramisokhoz hasonló kirakatépítkezése. Magukon túlnövő építési projektek, a korszak amúgy névtelen bürokratáinak hátrahagyott mementói. Egy hosszú alagút, majd még több legelő, végül tölgyfákkal koronázott dombocska következett. Ekerö belterülete után az út egy hegygerincre vezetett fel, lent a mélyben látszott a Mälaren vize. Aztán egy csodaszép kis templomot pillantott meg. Felfoghatatlanul gyönyörű volt. Hogy képesek az emberek ilyen helyen agyonlőni egymást?

Az Ekerö nyaralóövezetéhez vezető leágazás, majd egy éles kanyar után Sara meglátta Annát, aki egy hosszú, egyenes szakasz közepén az útpadkán állva integetett. Sara megállt az út szélén, és letekerte az ablakot.

– Tudom – mondta Anna –, valami isteni, hogy milyen gyönyörű.

– Igen, hihetetlen – felelte Sara. – És fogalmam se volt, hogy errefelé ilyen szép a táj.

Anna beugrott a saját kocsijába, és Sara követte egy kavicsos úton, mely egy dombra fel, majd az erdőbe vezetett. Először egy halom vékony törzsű, magas bükkfa következett, bizonyára egyszerre ültették el őket, aztán erdővágás és kézzel festett tábla: „Burkolatlan út, nehéz járművek behajtása tilos!” Aztán besűrűsödött a fenyőerdő, végül nagy, nyílt tisztásra érkeztek meg, mindkét végén vadlessel, közepén autófordulóval, és egy „Úthibák!” feliratú táblával. Az autófordulóban egész sor rendőrautó és mentőkocsi várakozott.

Kiszálltak a kocsiból, és odamentek a kék-fehér rendőrségi kordonhoz, ahol a védőruhás helyszínelők szorgoskodtak. Egy erdővel borított domb másik oldalán Sara látta megcsillanni a Mälaren vizét, jobbra egy városi terepjáró állt. Egyike azon ritka alkalmaknak, amikor egy ilyen kocsit valóban terepen használnak, gondolta Sara.

A kocsi mellett, a tó felé eső domboldalban három holttest feküdt, a bűnügyi technikusok ezeket fényképezték és vizsgálták. Az egyik hulla több réteg fekete műanyag zsákba volt csomagolva, melyet a rendőrök félig lehúztak róla.

Sara soha nem tudta megszokni a holttestek látványát. A felfoghatatlant, a természetellenest. Bár a halál voltaképpen a világ legtermészetesebb dolga, volt valami különös, idegen vonás egy holttestben. Hiszen a test arra való, hogy éljen, hogy működjön. És a gondolatot, hogy valaki szándékosan véget vetett egy életnek, még mindig nehéz volt megemésztenie. Még most is, pedig már ő is ölt embert. Az extrém körülmények között történt, és tisztában volt vele, hogy még mindig nem sikerült feldolgoznia. Lehet, hogy pszichológussal kéne beszélnie? Ez itt legalább világos esetnek tűnik, bűnözők közötti leszámolás, valószínűleg kábítószerrel kapcsolatos.

– Azt a kettőt, akik nincsenek nejlonnal letakarva, a homlokuk közepén érte a lövés – magyarázta Anna, mutatóujjával saját homloka közepére mutatva, miközben úgy bólogatott, mint akinek nehezére esik véka alá rejteni a kivételes teljesítmény iránti csodálatát.

– Kivégzés? – kérdezte Sara.

– Háziasszony – mondta Anna mosolyogva.

– Mi van?

– A két csomagolatlan fickó tüzet nyitott három közeledő vadászra. Az egyik vadászt eltalálták, ő már kórházban van, egy elmenekült, egy meg visszalőtt. Két lövés, mindkettő telibe talált.

– És egy háziasszony volt, aki visszalőtt?

– Élete első vadászatán – mondta Anna, és diszkréten az egyik rendőrségi mikrobusz felé mutatott, ami mellett ott üldögélt egy középkorú nő, mellette egy rendőrnő. A nő kissé molett volt, sűrű, egyenesre vágott frufruval, lila keretes szemüvegben. Terepszínű vadászruhában, fején narancssárga szegélyes ellenzős sapka.

– Gunilla Larsson – magyarázta Anna. – Most először vették be a férje vadászcsapatába. Azt mondja, a gyakorlópályán jól lő, de álmában nem gondolta, hogy le tudna lőni egy embert.

– Vagy kettőt. Kik a halottak?

– Eddig a következőket tudjuk: izmosak és kivarrtak, tetoválásaik pedig nem ábrázolnak svéd motívumokat. Csomó kereszt meg Szűz Mária, meg valami focicsapat, azt hiszem. A kocsi rendszáma lengyel, úgyhogy alighanem onnan jöttek. A rendszámot és a fényképüket már átküldtük az Interpolnak, meg Lengyelországba. És ellenőrizzük az összes fizetőkapu kameráját az autópályákon, hátha megtaláljuk őket. De az igazán szörnyű a zacskóban lévő hulla. Fiatal srác, aki komoly bántalmazásnak esett áldozatul. Legalább ötven szúrt és vágott seb borítja. Ráadásul, wait for it, levágták az ujjait.

– Kellemes.

– Aranylánca a nyakában van, mobilja a zsebében, szóval nem a pénz miatt ölték meg.

– És a vízbe akarták dobni a testét?

– Valószínűleg. A test be volt csomagolva műanyag zsákokba, és a kocsiban voltak láncok és súlyok, hogy lehúzzák a tó aljára. Az egyik fickónál volt egy kulcs, ami a part mellett horgonyzó egyik hajóba illik.

– Van egy lehorgonyzott hajójuk? Akkor lehet, hogy már máskor is csináltak ilyet.

– Shit, jó, hogy mondod. Erre magunktól nem is gondoltunk volna. Micsoda szerencse, hogy átjöttél a västerorti körzetbe, nélküled csak állnánk itt tanácstalanul, a fejünket vakarva.

Kis időbe telt, mire Sarának leesett, hogy Anna ironikusan értette, amit mondott.

– Bocs, nem akartam…

Anna szélesen rámosolygott.

– Jól sikerült?

Axel Bielke rendőrfelügyelő lépett hirtelen melléjük, elegánsan, mint mindig, jól szabott öltönyben, előkelően csomóra kötött nyakkendőben, fekete félcipőben. Őszes haja katonásan rövidre nyírva, világoskék szemei intenzíven fürkészték Sarát. Átható tekintete van, gondolta Sara. De tetszett neki. Az ember érezte, hogy észreveszi. Megvizsgálja, igen, de mindenekelőtt észreveszi. Látja. Bielke határozott személyiség volt. Az egyetlen dolog, ami Sara szemében megzavarta az egyébként összességében pozitív benyomást, a kisujján hordott pecsétgyűrű volt. Tudta, hogy családi örökség, de attól még bosszantotta. Vagy talán pont azért. Neki bezzeg milyen család jutott? Az apja undorító szexuális erőszaktevő, az anyjának meg semmi sem felel meg, bármit is csinál Sara. Egy pillanatra eszébe jutott Agneta, Stellan felesége, egyben halálosztó kettős ügynök. A Bromanék luxusvillájában töltött nyarakon hányszor és hányszor ábrándozott arról, milyen lenne, ha Stellan és Agneta lennének az igazi szülei. És az álom félig igaznak bizonyult. Néha a legrosszabb, ami történhet, ha megtörténik, amit az ember szeretne, gondolta Sara.

– Mármint micsoda? – kérdezett vissza a sürgetően őt vizslató Bielkéhez fordulva, félresöpörve az agyában egymást kergető gondolatokat.

– A költözés.

– Ja, az. Igen. A lányom végre elköltözött otthonról. Úgyhogy most van egy szabad szobánk. Kiveszed? Az árban biztosan meg tudunk állapodni.

Bielke nem nevetett, még csak el se húzta a száját. Nem az a fajta volt, aki szívesen jópofizott, általában nem vette a lapot, hanem csak mondta, ami a szívét nyomta. Amikor valaki más csinálta ezt, az ember könnyen ostobának és komolytalannak érezhette magát, de Bielkénél valahogy rendben volt. Az ember inkább úgy érezte, hogy egész egyszerűen arra koncentrál, ami fontos, és kész.

Bielke gyakorlatilag mindenben Sara tökéletes ellentéte volt: fegyelmezett, meggondolt, korrekt. És jó főnök. Nem úgy, mint Sara előző felettese, Lindblad, akinek majdnem sikerült őt kirúgatnia. Sara hálás volt Bielkének, hogy jóváhagyta az áthelyezését a västerorti körzetbe annak ellenére, hogy fegyelmit kapott, mert önhatalmúlag beavatkozott a Stellan Broman-gyilkosság nyomozásába. Ha nem sikerült volna leállítania Abu Raszilt, alighanem kirúgták volna. Az áthelyezés a västerorti rendőrőrsre talán egyfajta közeledés volt a gyökereihez mindazok után, amit a gyerekkoráról megtudott. Hiszen itt nőtt föl, Brommában és Vällingbyben. De az is lehet, az a lehetőség vonzotta, hogy itt együtt dolgozhat a főiskolán megismert legjobb barátnőjével, Annával. Aki az ő BZsF-je, ahogy mindig emlegették. Best Zsarufriend Forever.

– Lehetséges, hogy ahhoz a motoros klubhoz van köze a dolognak, ami itt van nem messze? – töprengett Sara.

– Egyikük sem igazán néz ki motoros csávónak – mondta Anna. – De a nejlonzsákos srácnak állítólag vannak bandatetkói.

– A két hústorony nem úgy fest, mintha bandatagok lennének.

– De nem is matektanárok, az biztos. Lehet, hogy kábítószer-terjesztők közötti területi felosztásról szól ez az egész? Egymással vetélkedő bűnszervezetekről?

– Mit gondolsz, veszélyben lehet a nő, aki lelőtte őket? Lehet valaki, aki bosszút akar állni?

– Rendőri védelmet biztosítunk neki – mondta Bielke.

– Mennyi ideig?

– Amíg tudunk.

Sara tudta, hogy az nem valami sok. Csak reménykedni lehetett, hogy a szervezet, amelybe a két izomagy tartozott, nem akarja magára felhívni a figyelmet.

– Említettük, hogy úgy fest, már máskor is csinálhattak ilyesmit – fordult Bielkéhez Sara. – Mármint, hogy a vízben tüntettek el hullákat. Mivel itt horgonyoz egy hajójuk.