Table of Contents

- 1. fejezet - Noah

- 2. fejezet - Amy

- 3. fejezet - Noah

- 4. fejezet - Amy

- 5. fejezet - Noah

- 6. fejezet - Amy

- 7. fejezet - Noah

- 8. fejezet - Amy

- 9. fejezet - Noah

- 10. fejezet - Amy

- 11. fejezet - Noah

- 12. fejezet - Amy

- 13. fejezet - Noah

- 14. fejezet - Amy

- 15. fejezet - Noah

- 16. fejezet - Amy

- 17. fejezet - Noah

- 18. fejezet - Amy

- 19. fejezet - Noah

- 20. fejezet - Amy

- 21. fejezet - Noah

- 22. fejezet – Amy - Egy évvel később

- A kezdet

- Ajánló

- A szerzőről

Judith Whimsey

ABBAN A

PILLANATBAN

© Judith Whimsey 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes

hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-470-6

Borító: Szopos Katalin

Lektorálta: Botlik Richárd

Kiadja a HELMA kiadó 2024

Tartalom

1. fejezet - Noah

2. fejezet - Amy

3. fejezet - Noah

4. fejezet - Amy

5. fejezet - Noah

6. fejezet - Amy

7. fejezet - Noah

8. fejezet - Amy

9. fejezet - Noah

10. fejezet - Amy

11. fejezet - Noah

12. fejezet - Amy

13. fejezet - Noah

14. fejezet - Amy

15. fejezet - Noah

16. fejezet - Amy

17. fejezet - Noah

18. fejezet - Amy

19. fejezet - Noah

20. fejezet - Amy

21. fejezet - Noah

22. fejezet – Amy - Egy évvel később

A kezdet

Ajánló

A szerzőről

1. fejezet - Noah

Úgy rohanok Boston utcáin, mint egy űzött vad. Az izmaim lángolnak, üvöltenek az őrült hajszától, amibe ezek a fanatikus rajongók belerángattak. A szívem hangosan dobog, csodálkozom, hogy nem hallja az egész rohadt város. Paff, paff, paff – a lábam úgy trappol az aszfalton, mintha egy kétszáz kilós elefánt szaladna, és nem egy kétségbeesett srác.

Ez egyszerűen nevetséges.

Három évvel ezelőtt még kiröhögtem volna bárkit, aki valami hasonlót jósol. A zihálásom egyre hangosabb, a lábam ritmusához igazodik. Az adrenalin áramütésként száguld végig az ereimben. Bárcsak hátrahagyhatnám már végre az átkozott visításukat!

Megpillantok egy kis mellékutcát, és gyorsan befordulok. Pár lépés után nekidőlök a téglafalnak, és megtámaszkodom a térdemen, miközben kapkodom a levegőt. Meleg izzadság folyik le a hátamon. Hátrapillantok, még mindig a nyomomban vannak. Ez nem lehet igaz! Nem unják még? Én sem adom fel, teljesen kimerültem már, de erőt veszek magamon, és mozgásra bírom a lábaimat.

– Hé, Noah, várj meg!

– Szeretlek!

Megrázkódom, amint meghallom az egymás szavába vágó kiabálásukat. Jézusom, rocksztár élet, mi?

Az adrenalin az egyetlen dolog, ami miatt úgy nyomom a járdát, mintha az életem múlna rajta. Az előttem lévő mellékutcából egy újabb csoport bukkan elő, és megtorpanok. Az arcuk felvillanyozódik, amitől émelyegni kezdek.

– Csak egy képet, Noah! – A vöröske hangja cukorszirup és kétségbeesés keveréke.

– Komolyan, hagyjatok már békén – motyogom, nem tehetek róla, a frusztráció gyakorlatilag csöpög a hangomból.

– Ugyan már, csak egy gyors képet! – próbálkozik most egy szőke, és végigsimít a mellére feszülő topon, miközben próbál mélyen a szemembe nézni.

Közelebb jönnek, egyre közelebb. A kezem olyan erősen szorul ökölbe, hogy a körmöm fájdalmasan fúródik a tenyerembe.

– Azt hittem, sokkal coolabb lesz – hallok meg egy hangot valahonnan a csoport végéről.

Ez egyenesen a szívembe hatol. Megrázom a fejem. Most komolyan? Alig bírom megállni, hogy ne szóljak vissza valami csúnyát.

Körülnézés nélkül átfutok a túlsó oldalra, és befordulok egy keskeny átjáróba. Miközben a szemem az utcákat fürkészi, hogy merre szaladjak tovább, Jeff arca kúszik a szemem elé.

Köszi, faszfej!

A „segítő” posztja arról, hogy szükségem van egy „állandó barátnőre”, vírusként terjedt el, és most erről beszél az egész rohadt város. Mit az egész város? Mindenki erről beszél, hála a közösségi médiának. Az instán, facen és minden létező helyen kéretlen ajánlatokkal bombáznak. És most még az utcán is.

A fickó egy seggfej. Tudom, hogy bandatag, meg haver, de ez...

Kitörölte már, persze, de olyan volt, mint egy ketyegő időzített bomba. Egy óra sem kellett, hogy a rajongók felkapják és elkezdjék megosztani.

Nem keresek komoly kapcsolatot. Sőt, semmilyen kapcsolatot. Csak ugratás volt, egy rohadt vicc. Rocksztár vagyok, ember. Élem az életemet, az egész világ a játszóterem. A lányok? Igen, bármelyiket választhatom, és ez így jó nekem.

A szívem ki akar ugrani a mellkasomból, de még gyorsabban hajtom magam.

Szeretem a rajongókat, sőt, imádom őket. Nekik köszönhető, hogy a Rockbang ilyen híres lett. És én szeretem a hírnevet. A zenét. A színpadot. Erre vagyok teremtve. Csak most nem. Ezzel a kibaszott viccel a képben. És főleg nem egy rakás kiskorúval. Ember! A lányok, akik követnek, nem lehetnek idősebbek tizennégy–tizenhat évesnél, és mégis a viselkedésük alapján azt hihetnéd, profi kurvák. Más sem hiányzik, hogy lefényképezzenek valamilyen kompromittáló szituációban. A menedzserünk, sőt, a bandatagok is megölnének, ha egy ilyen miatt ugrana a szerződésünk. Híresek vagyunk, de azért még nem annyira, hogy minden szarból sértetlenül ki tudjunk mászni. Ha csak egy kicsit idősebbek lennének, akkor nem kellene menekülnöm. Akkor elmehetnénk egy bárba, és választhatnék kettőt vagy hármat közülük. Legyen négy. Átkozottul jobb időtöltés lenne, mint amit most csinálok.

A következő sarok után egy lámpaoszlopnak támaszkodom, és próbálom a tüdőmet megtölteni a szükséges mennyiségű levegővel. Ki kell tisztítanom a fejem, mielőtt felrobban.

A telefonom megrezzen a zsebemben, és Jeff neve bámul rám.

Hé, haver, hol vagy? Tíz perce elkezdődött a próba, siess!

Forgatom a szemem, és gondolatban megmondom neki, hogy hova húzzon el. Végül is, ez az ő rohadt hibája.

Befordulok a következő sarkon, és kiszúrok egy lehetséges rejtekhelyet: egy hangulatos könyvesbolt, amely egy kávézó és egy vintage ruhabolt közé szorult.

A megkönnyebbülés eláraszt, mint egy átkozott szökőár. Berontok az ajtón, a csengő hangosan jelez a fejem felett.

– Gyorsan, rejts el! – Gyakorlatilag könyörgök a lánynak a pultnál, akinek a szemei hatalmasra nyílnak.

A hátsó sarok felé mutat, de nem szólal meg. Odarohanok, és elbújok egy rakás önsegítő szar mögé. A szívem még mindig úgy dobog, mintha ki akarna törni a helyéről. Hátamat a polcnak szorítom, és próbálok nagy lélegzetet venni. Az adrenalin olyan, mint egy átkozott cunami, de végre csillapodik. Végre kapok levegőt. Közelebb húzódom a könyvekhez, de az ajtó újabb csilingelése miatt felkapom a fejem. A pulzusom újra megugrik, mert ezek nem lehetnek mások, csak a rajongók.

– Hé, nem láttál egy kék hajú, fekete szemű fickót? Szürke póló, szakadt farmer?

– Nem…? – Válasz helyett inkább kérdezi az eladó csaj.

Remélem, nem fog elárulni, mert akkor csapdába esem. Kicsit közelebb lépek a polc széléhez, de nem lesek ki. Csak a fejemet döntöm a könyvekhez, hogy jobban halljak.

– Biztos? Mert errefelé menekült!

– E...esküszöm, senki nem nyitott be.

– Kizárt dolog! Valahol itt kell lennie! Ő a Rockbang vezető gitárosa!

– Rockbang? Bocs, sosem hallottam róluk.

Ez fáj. Az okés, ha nem szereti a zenénket, de hogy még csak nem is hallott rólunk? Pedig én úgy érzem, már a csapból is mi folyunk.

– Mi? Komolyan? Tele van velük a net. A srác egy A-listás – rikácsolja egy magas hang.

– Hát, én nem ismerem. Sajnálom, de nem tudok segíteni.

– A francba, ez szívás! Azért jöttünk idáig, hogy találkozzunk vele!

Halk sustorgás hallatszik, amit nem tudok kivenni. Végül az előző hang újra hangosabbá válik.

– Rendben, vadásszunk tovább, de ha felbukkan, mondd meg neki, hogy mi vagyunk a legnagyobb rajongói!

– Persze, szólok neki, ha beugrik, bár ez nem az a tipikus hely, ahol az ember rocksztárokra bukkan.

Szarkazmust hallok a hangjában? Ítélkezést? Azért minket sem csak a rock és a bulizás éltet. Néhányan közülünk a szavakat is szeretik. Például én is, csak most nem fér bele a világomba. Nincs elég időm, ennyi az egész.

Szívdobogva lépek ki a rejtekhelyemről, miután meggyőződöm arról, hogy tényleg elhagyták a boltot, és körülnézek. Csend van, mintha egy teljesen más bolygón lennék. Papír és régi történetek illat van, és ez furcsa módon megnyugtató. Lépteim visszhangoznak a fapadlón. A tekintetem előre szegezem a pult mögött álló lányra. Alacsony, és finom kecsességgel mozog. Gesztenyebarna haja természetes hullámokban omlik a vállára. Nagy, kerek szemüveg ül az orrán, szemei mogyoróbarna és valami mélyebb szín keveréke. Lágyság van benne, mintha védve lenne a falakon túli káosztól. A tekintetünk találkozik, és a kíváncsiság egy kis szikrája csillan fel benne.

– Helló! – biccentek neki, és a híres vigyoromat varázsolom az arcomra.

– Szia! – mormolja vissza, és lesüti a szemét.

Egyértelmű, hogy nem ismer meg. Ez jó érzés, őszintén mondom. Egy kis szünet a megszokottól, egy esély, hogy csak egy átlagos srác legyek.

– Kösz, hogy nem szóltál. – A kezemet a zsebembe mélyesztve egész közel lépek a pulthoz.

A lány végre felpillant, de nem néz rám sokáig, az előtte fekvő könyvvel kezd játszani.

– Nem követem a hírességekkel kapcsolatos dolgokat. Nem igazán hallgatok zenét – vonja meg a vállát, és a szemüvegét feljebb tolja az orrán.

Az őszintesége meghökkent, és egy nevetés csúszik ki belőlem.

– Hát, szerencsédre én nem azért vagyok itt, hogy a zenémet reklámozzam. – Nem tudom, miért nem megyek már el. Ez a lány olyan félénk, hogy alig mer rám nézni. Mégis van valami megkapó a bátortalanságában.

– Akkor miért vagy itt?

– Mondjuk úgy, véletlenül. Egyébként Noah vagyok – nyújtom a kezem.

Elpirul, egy pillanatig habozik, de aztán megrázza az enyémet. Egy kicsit tovább tartom összezárva a tenyerünket, mert ismét várnom kell, hogy végre a szemembe nézzen.

– Amy. Amy Anderson. – A hangja alig több mint egy suttogás.

– Amy – visszhangzom. Jó érzés kiejteni a nevét. – Örvendek, Amy.

Szégyenlősen elmosolyodik, és ez olyan, mint amikor egy hosszú vihar után végre kisüt a nap. A testemet most egy másfajta elektromosság járja át. Felrémlenek a pornóvideók szexi könyvtárosnői, és a farmerem hirtelen szűk lesz. Diszkréten megigazítom magam. Anélkül, hogy túlgondolnám a dolgot, előveszek a zsebemből egy papírdarabot.

– Lehet, hogy nem vagy zenefüggő, de mit szólnál, ha eljöhetnél a hétvégi koncertünkre? – vetem fel az ajánlatot, és visszafojtott lélegzettel várom a válaszát.

Tétovázik, mogyoróbarna szemeiben kétség táncol. – Fogadd el, fogadd el – szuggerálom. – Kellesz nekem, szexi könyvtárosnő! Jobban mondva, szexi eladócsaj! Fogadok, hogy a félénkséged mögött egy igazi vadmacska vagy.

– Nem tudom. Nem vagyok az a koncertre járós típus, és nem szeretnék elfoglalni egy helyet, amit egy igazi rajongód is kaphatna.

– Hidd el, van bőven a rajongóknak is. Gyere el, nagy buli lesz. Ráadásul még egyszer láthatlak – noszogatom, és rákacsintok.

Elvörösödik, és ismét megigazítja a szemüvegét. Az a szemüveg a halálom. Olyan szexi a mögötte elkerekedő szeme. Képzeletemben máris előttem térdel, és ugyanezzel a pillantással néz fel rám.

Megköszörüli a torkát, bólint.

– Oké, majd meglátom.

A pokolba is, igen! Nem tehetek róla, széles vigyor terül el az arcomon.

– Király! Felírom a neved a VIP-listára. Bekukkanthatsz a függöny mögé is. Alig várom, hogy találkozzunk, Amy. Szuper lesz!

Még akkor sem tűnik el a vigyor az arcomról, amikor kilépek az üzletből. Mégsem olyan rossz ez a mai nap. Alig várom már, hogy szombat legyen!

2. fejezet - Amy

Az ágyamon ülök a kis, egyszobás lakásomban. Nem tudom elhinni, ami ma történt. Egy rocksztár meghívott a koncertjére. Engem. Egy kis senkit. Megcsípem magam, hogy megbizonyosodjam róla, nem álmodok. Tágra nyílt szemmel körülnézek. Igen, ez még mindig az én lakásom, és ébren vagyok.

Tekintetem az ágyam mögötti falra esik, ami könyvborítókkal és inspiráló irodalmi idézetekkel van tele. Elolvasom mindegyiket még egyszer, és próbálom magamba szívni a bölcsességüket. Szükségem van rájuk. Mikor végzek, mély levegőt veszek, majd lassan kifújom. Nyugalom! Megfordulok, a tekintetem az ablak mellett álló, kopott karosszékre téved. Ez a kedvenc helyem. Szeretem, amikor egy könyvvel lekucoroghatok oda, és ábrándozhatok.

A mellette lévő kis asztalomhoz lépek, és összerendezem a rajta heverő könyveket és papírokat. A laptopomat lecsukom. Reggel csak gyorsan begépeltem azt a pár sort, ami az éjjel eszembe jutott. Ez az én kis titkom. Ezekről a buta firkálgatásokról nem tud senki. Nem is komolyak, csak pár soros butaságok.

Felveszem a legfelül lévő könyvet, és a lábaimat magam alá húzva leülök a karosszékbe. Kinyitom a könyvjelzőnél, de nem megy az olvasás. Egyre csak Noah lenyűgöző termetét látom – azokat a sötét, titokzatos szemeket, amelyek mintha ezernyi mélységet rejtenének magukban; a kócos, fekete-kék haját, amely érintésért könyörög, és a piercinggel díszített szemöldökét, ami valahogy még csábítóbbá teszi őt. Érzem, hogy a forróság elönti az arcomat, és a gyomrom furcsán megremeg.

Az a baj, hogy túl félénk vagyok. Zárkózott. Inkább olvasok, minthogy szórakozni menjek. A könyvesbolt fölött élni egy valóra vált álom a számomra. Hálás vagyok érte Mark bácsinak. A rengeteg könyvvel körülvéve úgy érzem magam, mintha a varázslat és a lehetőségek világában lennék. Ezernyi kalandot megélek általuk. De, hogy tényleg ki is próbáljak valamit? Na, az nem én vagyok.

Menjek el a koncertre? Ez egyszerre izgalmas és félelmetes. A gondolat, hogy idegenek tömegében legyek, hangos zenével és villogó fényekkel körülvéve, szorongással tölt el. Még soha nem voltam ilyen rendezvényen, és már maga az elképzelés is, hogy a reflektorfénybe lépjek, még ha csak közönségként is, ijesztőnek tűnik. A csendes, békés farm – ahol a családommal élünk – teljesen más, mint ez a nagyváros. Még mindig nem tudtam megszokni az állandó lüktetést, az igazi csend teljes hiányát, és a rengeteg idegen embert.

Nem hiszem el, hogy elhívott a koncertjére.

Egy valószínűleg híres srác.

Akinek rajongói vannak.

Saját rajongói.

Huh!

Noah félelmetesen nagyviláginak néz ki a magas alakjával, az ingujjából kilógó tetoválásokkal. A piercingje a szemöldökén annyira érdekes. Jól áll neki, még rejtélyesebbé és csábítóbbá teszi. Rockos stílusa és a könnyed lazasága minden tömegből kiemeli őt. Olyan, mintha egy másik világhoz tartozna. – Igen, ő egy másik világhoz tartozik – emlékeztetem magam.

Odamegyek az ágyamhoz, és lefekszem.

– Ugh. – Az oldalamra fordulok, és az egyik díszpárnámba temetem az arcomat. Miért teszem ezt magammal?

A Noah-val való találkozás úgy ismétlődik a fejemben, mint egy megakadt lemez. Egy részem vágyik az izgalomra, hogy valami újat tapasztaljak meg, hogy kilépjek a komfortzónámból. Hogy átéljek egy igazi kalandot, és ne csak írjak róla.

Ellenállhatatlan mosolyának és magával ragadó sötét szemének emléke nem ereszt, és egy aprócska hang bennem azon tűnődik, hogy vajon milyen lenne, ha bátrabb lennék? Vajon fel tudnám kelteni egy ilyen férfi érdeklődését?

Azonban a hangosabb, bizonytalansággal és önbizalomhiánnyal teli részem gyorsan elveti ezeket a gondolatokat.

– Szedd össze magad, Amy! Ne képzelj az egészbe túl sokat – szidom magam, és megrázom a fejem, hogy elűzzem a Noah-val és velem kapcsolatos gondolatokat. Nincs olyan, hogy ő meg én. A belépővel csak valószínűleg megköszönte, hogy nem árultam el a rajongóknak.

– Vajon milyen lenne elmenni? – morfondírozom tovább, és megpróbálom elképzelni magamat az őrjöngő tömeg közepén.

Mély levegőt veszek, és lassan kifújom. Ez nem megy. Inkább holnap döntök, most még túl friss bennem minden. Talán egy kiadós alvás után tisztábbak lesznek a gondolataim, és tudni fogom, mit tegyek.

Reggel korábban ébredek, mint szoktam, ezért úgy döntök, szükségem van egy kis friss levegőre. Magamra húzom a kabátomat, és leszaladok a lépcsőn.

Az utca eléggé kihalt, kevesen keltek – hozzám hasonlóan – korán. A közeli kávézó épp most nyitja ki az ajtaját, és a frissen főzött kávé illata becsábít.

– Jó reggelt, Amy! – köszönt a pultos, egy Marge nevű, barátságos, idősebb nő, amikor a pulthoz lépek. – A szokásosat?

– Igen, köszönöm! – bólintok mosolyogva.

Leülök az ablak mellé, és a meleg italt kortyolgatva figyelem a világot. A város lassan ébredezik, és egyre több ember kezd beszivárogni a kávézóba, nevetésük és csevegésük halk zümmögést ad a békés reggelhez.

Miután befejezem a kávémat, visszaindulok a könyvesboltba, hogy megkezdjem a munkanapomat. Az első sarkon befordulva, megpillantok egy plakátot a közeli falon, amely a közelgő Rockbang koncertet hirdeti. Hogyhogy ezt eddig nem vettem észre?

Csak most szombaton: Rockbang élőben – harsogják a vastag betűk, a zenekar fotójával kísérve.

Most már nem lehet tagadni – tényleg híres.

A szívem hevesen ver, ahogy a plakátot bámulom. Nem tudom elszakítani a tekintetem Noah szeméről, ami mintha – még a papíron keresztül is – az enyémbe mélyedne.

A szemüvegemhez kapok. Egy dolog kacérkodni a gondolattal, hogy kilépjek a komfortzónámból, de egészen más, hogy valóban megtegyem. És a tudat, hogy Noah egy igazi rocksztár, csak fokozza a nyomást.

– Szedd össze magad, Amy – motyogom magamnak.

A könyvesboltban, ebédidőben nem tudok ellenállni a kísértésnek, hogy többet tudjak meg erről a srácról. Ezt már tegnap is megtehettem volna, de nem jutott eszembe. Felkapom a telefonomat, és elkezdek keresgélni. Lapozgatás közben, egy olyan világba pillantok bele, amely olyan, mint egy távoli álom. A zenekar nemzetközi turnékon vett részt, és már az első albumuk a slágerlisták élére került.

– Hűha – suttogom.

Nehéz elhinni, hogy Noah, egy igazi rocksztár, tegnap pont itt, ebben a könyvesboltban állt, és velem beszélgetett.

Egyáltalán, miért figyelt fel egy ilyen lányra, mint én?

A cikkek és a képek csillogó és fényes életet mutatnak be. Noah arca számtalan pletykalapban felbukkan, és én csak ámulok. A szívem egy kicsit összeszorul minden egyes oldal után, mivel tele vannak olyan képekkel, amelyeken lélegzetelállítóan gyönyörű és magabiztos lányokkal látható, és világos, hogy én nem vagyok az a típus, akivel őt általában látni szokták.

Kicsinek érzem magam. Én nem vagyok elbűvölő vagy társasági ember, nem üldöznek rajongók. Fájdalmasan nyilvánvaló az éles kontraszt az ő csillogó és fényűző világa, és az én egyszerű, magányos életem között.

Ezután néhány Noah-val készült interjút futok át, ahol a szerelemről és a párkapcsolatokról kérdezik, és az idézetekből átjön a laza felfogása. – Én csak szórakozom, tudod. Nem keresek semmi komolyat – nyilatkozta, és a gyomrom még jobban lesüllyed. Ahogy tovább olvasom, a bizonytalanságom egyre erősödik. Ujjaimmal végigsimítok a kijelzőmön, és a kisebbrendűség érzése minden egyes pillanattal mélyebbre kúszik bennem. Miért vett észre egyáltalán? Miért adta nekem azt a jegyet? Megsajnált? Ez szánalmas.

Sóhajtva félreteszem a telefonomat. A döntés most már egyértelmű; nem megyek el a koncertre. Nem csak a tömegtől vagy a káosztól való félelemről van szó; hanem a nem oda tartozás érzéséről is. Nem tehetek róla, de összehasonlítom magam azokkal a lenyűgöző nőkkel, és az érzés, hogy csak egy porszem vagyok, egyre inkább erősödik.

– Szia, Amy! – Ugrom egyet a nagybátyám hangjára. A pulthoz lép, miközben a kezét a kopott farmerjába törölgeti. Őszes haja kissé kócos, mintha már számtalanszor végigsimította volna az ujjaival. Egykor ragyogó kék szemei most fakó árnyalatúak, és nevetőráncok veszik körül. – Nagyon elmerültél a gondolataidban.

Felnézek rá, és próbálom elrejteni a kipirult arcom.

– Megijesztettél!

–Valami baj van? – érdeklődik.

Megrázom a fejem.

– Nincs semmi, csak elkalandoztam. Nem fogod elhinni, ki jött be tegnap a könyvesboltba. – Gyorsan megigazítom a szemüvegem, mert valamit muszáj csinálnom a kezemmel.

Mark válasz helyett csak felvonja a szemöldökét.

– Egy rocksztár! Egy Noah nevű srác a Rockbangből. – Egy elszabadult tincset a fülem mögé tűrök. Már attól is zavarba jövök, hogy hangosan kimondom a nevét.

– Tényleg? – Mark szemei tágra nyílnak. – Egy híres rocksztár volt itt? No, nem mintha olyan túl sokat ismernék! – Szórakozottan megvakargatja a feje búbját.

Bólintok, és próbálom a mosolyomat elfojtani.

– Megpróbált elbújni a rajongói elől. El tudod ezt hinni?

– Nocsak, nocsak, nem semmi. A mi kis könyvesboltunk most már rocksztárokat is vonz. Nem semmi! – viccelődik, és játékosan megbökdös.

Felnevetek.

– Hihetetlen! Annyira szürreális volt.

– Beszéltél vele? – kérdezi, miközben a pult mögötti polcon megigazít egy eldőlt könyvet.

– Egy keveset. – A félénkségem visszakúszik. – Nagyon kedves volt. Mint egy átlagos ember, mint te meg én.

Mark a vállamra teszi a kezét.

– Ezt jó hallani. Néha nem lehet tudni ezeknél a hírességeknél.

– Hát, igen – értek vele egyet.

– Biztos mindenhol rajongók nyüzsögnek körülötte, ahová csak megy – jegyzi meg, és megrázza a fejét. – El sem tudom képzelni, hogy így éljek.

– Biztos nyomasztó lehet – értek egyet.

– Egyáltalán nem irigylem őket. Borzasztó lehet, hogy minden mozdulatukat figyelik és elemzik.

El sem tudok képzelni ennél szörnyűbb dolgot. Megborzongok, ahogy belegondolok.

– És el tudod képzelni, hogy megpróbálsz randizni vagy normális kapcsolatot kialakítani, miközben ennyi kamera követ téged?

Egészen zárásig nem eresztjük a témát, felemlegetjük a bulvárlapokban hallott vagy olvasott mulatságos anekdotákat, és elképzeljük, milyen lehet így élni. Kacagunk a túlzó pletykákon és paparazzi fotókon, és csodálkozunk, hogy egy egyszerű bevásárló körút hogyan válhat címlapsztorivá.

Miután lekapcsoltam a villanyt, felballagok a lakásomba. Az agyam még mindig Noah-n pörög. Megragadom a telefonomat, és rákeresek a zenéjükre. Vajon a dalaik ugyanolyan intenzívek és magával ragadóak, mint maga a gitáros? Bedugom a fülhallgatót a fülembe, és kiválasztom az egyik legnépszerűbb számukat.

– Lássuk, mit tudtok!

Ahogy a dallam felcsendül, meglepődve tapasztalom, hogy a zenéjük erőteljes és érzelemdús, minden hangból nyers energia árad. A dalszövegeknek van mondanivalójuk és igazán eredetiek.

Elveszek a ritmusban, lágyan ringatózom, mialatt a vacsora hozzávalóit aprítom. Amikor már a tűzhelyen fő az étel, gyorsan megmosom a kezem a mosogatóban. Felpillantok a falon lévő kis tükörbe, és farkasszemet nézek magammal. Nem ismerek magamra. Az arcom kissé kipirult, és a szememben izgatottság csillog. Meglep, hogy mennyire élvezem a zenéjüket.

Amikor leülök, hogy elfogyasszam a vacsorámat, a háttérben továbbra is halkan szólnak. Az edények mosogatása egy egyedi tánccá alakul, kezem és csípőm ritmusosan és kecsesen mozog. Ahogy a zene tovább szól, azon kapom magam, hogy halkan dúdolgatok. Pillanatok alatt a fülembe másztak a dallamok.

– Talán – suttogom magamnak –, talán mégis el kellene mennem.

3. fejezet - Noah

Kiszállok az autómból, és úgy szorongatom a gitártokomat, mintha az lenne a mentőövem. A garázsból átalakított stúdiónk hangulatos környéken fekszik, egy rövid autóútra a város szívétől. Egy csendes zsákutca végén található, takaros házakkal és rendezett pázsittal körülvéve. Kicsi az épület, kék színnel festettük le, amikor megvettük, de már erőteljesen megkopott. A falakat graffitik díszítik, tisztelegve az őrült kreatív energia előtt, amely a négy fal között kel életre. Az élénk színek és a bonyolult minták művészi hangulatot kölcsönöznek az egyébként hétköznapi külsőnek.

Imádom ezt a helyet, ez a második otthonom.

Mosollyal az arcomon felrántom a fémajtót. Én vagyok az első, még senki más nem érkezett meg. Ahogy belépek, izzadság, sör és cigaretta illatának ismerős kombinációja csap meg. Ez az órákig tartó próbák szaga, a késő esti gyakorlásoké, amik aztán hajnalig elhúzódnak. A falakat a saját koncertjeink, és a világunkat megrengető zenekarok poszterei borítják. A teljes zenei életutunk ott díszeleg a falon, az első fellépéstől a múlt heti őrületig. Nem tudom megállni, hogy ne vigyorogjak el szélesen.

Kinyitom az ablakot, hogy egy kis friss levegő áramoljon be, majd lehuppanok a kopott kanapéra, és a tokból kihámozom a hangszeremet. A szobában szétszórt jegyzetek és pengetők vannak mindenhol, de most nem érdekel a rendetlenség. Ujjaim végigfutnak a gitárom karcsú ívén. Egy dallam kezd el szólni a fejemben, és ezzel egy időben Amy félénk mosolya villan be. Megragadott az a mosoly. És az, ahogy az arca rózsássá vált, amikor a pillantásunk találkozott.

A szavak ott vannak a nyelvem szélén, incselkednek velem, hogy engedjem szabadjára őket. Az ujjaim végigsiklanak a gitár húrjain, és dúdolni kezdem a dallamot. A szavak nem jönnek azonnal, de ahogy visszaemlékszem arra, ahogy a szemei elkerekedtek a szemüvege mögött, vagy ahogy a hangja szólt, a szöveg is elkezd formálódni. Becsukom a szemem, és felidézem az érzést, amit keltett. A vágyat, amit felébresztett. A 18-as karikás fantáziát, amire aztán elélveztem a zuhanyzómban.

– Abban a pillanatban, hogy megláttalak,

tudtam, hogy akarlak – motyogom, és egy gyűrött papírlapra lejegyzetelem a szavakat.

Hátradőlök a kanapén, és elgondolkodom a következő soron.

– Abban a pillanatban, hogy megérintettelek,

tudtam, hogy én is átkozott vagyok – folytatom, a szavak úgy áramlanak, mintha csak erre a pillanatra vártak volna.

Gondolataimba merülve egy újabb akkordot fogok le. Nem jó. Magasabb, kicsit lágyabb hang kell.

Váltogatom az írást és az éneklést.

– Nem tudom, hogyan viselkedjek

Körülötted, kedvesem

A szavaimmal bénázok

És elég furcsán érzem magam.

Esküszöm, szinte érzem őt a dallamban. Miután az utolsó sorral is elkészülök, a papírt a kezemben szorongatva hátradőlök. Lehunyom a szemem, és hagyom, hogy a dallam még egyszer végigtáncoljon a fejemben.

Ujjaim ismét a húrokon vannak, és a dallam ölelésként fonódik körém.

A következő pillanatban nyikorogva kinyílik az ajtó, és a srácok sétálnak be. Matt, a dobosunk jelenik meg először, vigyorog, mint egy őrült, és úgy dobálja a dobverőjét, mintha cirkuszi előadásra gyakorolna.

– Helló, Noah! Nem hiszem el, hogy te vagy az első! Mi van, beteg vagy? – Hozzám lépve megfogja a homlokom.

– Nem bírtam megállni, hogy ne csatlakozzam a korán kelők táborához – vágok vissza, és ellököm a kezét. Gyorsabban csúsztatom a papírt a zsebembe, mint egy bűvész csinálja a trükkjeit. Hátradőlök a kanapén, és a lábamat az asztalra teszem.

Jeff, a mi karizmatikus frontemberünk lép be következőnek, jellegzetes, széles vigyorral az arcán.

– Korán kelők? Inkább a lógók táborához csatlakoztál! – kiált fel, és megborzolja a hajamat, ahogy elhalad mellettem.

Ellököm a kezét, és megigazítom a frizurámat.

– Hagyjál, ember!

– Ó, igen? Tartozol nekem egy magyarázattal. – Leül mellém, és a szeme rám szegeződik.

James, a másik gitárosunk sétál be utoljára, fejével egy képzeletbeli ritmusra bólogat.

– Sziasztok, srácok! – köszön, és letelepszik a velünk szemben lévő karosszékbe. – Lemaradtam valamiről?

– Nem tudom. Hogyhogy ilyen korán itt voltál, Noah? – Matt felvonja a szemöldökét.

– Ó, semmi… csak volt néhány ötletem – söpröm le a kérdést.

Matt ajkán tudálékos mosoly jelenik meg.

– Noah, úgy olvasunk benned, mint egy nyitott könyvben. Tudjuk, mikor csíp meg az ihlet bogara.

– Rendben, megfogtatok. Épp egy új dalon dolgoztam, de még nincs kész – adom be a derekam, és megadóan felemelem a kezem.

James játékosan megrugdossa a lábam.

– Végre! Már ideje volt.

– Szóval, ezúttal mi az inspiráció? Talán egy titokzatos múzsa? – Jeff előrehajol, és a könyökével megtámaszkodik a térdén.

– Szóval ezért hagytad ki a tegnapi próbát? – Matt leül a dobfelszerelése mögé, és a csuklóját kezdi bemelegíteni.

Megforgatom a szememet, és gúnyos fintort vágok.

– Nem, azt Mr. Seggfejnek köszönhetem – mutatok Jeffre. – Igazi zűrzavart csináltál, baszd meg.

Jeff színlelt ártatlansággal felemeli a kezét.

– Még mindig? Ugyan, haver! Az csak egy kis móka volt. Nem tudhattam, hogy ennyire komolyan veszik.

Megrázom a fejem, és felnevetek az emléken.

– Ember, fogalmad sincs. A rajongók könyörtelenek voltak. Teljesen rám szálltak, és gyakorlatilag menekülnöm kellett előlük.

A srácok röhögésben törnek ki, láthatóan szórakoztatja őket az a kép, hogy engem egy sikoltozó rajongókból álló tömeg üldöz.

– Noah, a menekülő rocksztár! – James röhögve megcsóválja a fejét.

– Basszus, én fizettem volna azért, hogy a tanúja lehessek ennek! – kiált fel Matt, és egy magas hangú rajongói sikolyt utánoz.

– Nem értem, miért futottál? Ott egy csomó csaj, téged akarnak, és te meg futsz, mintha az átkozott olimpiára edzenél? – Jeff nagyot sóhajt. – Egyszerűen nem értem.

Nem tehetek róla, grimaszolok.

– Hülye! Azok a lányok mind kiskorúak voltak. Amíg csak fotót akartak vagy aláírást, nem volt gond. De utána, amiket mondtak, meg ahogy fogdostak… Örülj, hogy nem látott meg egyetlen fotós sem.

Matt bólint.

– Ezért jó, hogy nekem állandó barátnőm van. Nincs dráma, csak az élvezet.

Jeff és James szinkronban felkiáltanak, mintha valami giccses szappanoperában játszanának.

– Állandó barátnő? Mi a következő? Megkéred a kezét, veszel egy kutyát, és elkezdesz sálakat kötni? – kötekedik Jeff, a hangja csöpög a szarkazmustól. – Tönkreteszed a rocksztár hírnevünket!

James sem bírja ki szó nélkül.

– Igen, ember, nekünk a rock 'n' roll álmot kell élnünk. Pia, buli, csajok… vagy srácok. Nekem mindegy, bárkit szívesen látok.

Jeff és James játékosan összepacsiz.

– Hát, szerencsénkre nem vagyunk híján a rajongóknak, bárkit választhatunk! Miért kellene egy csajnál lehorgonyozni. Mindig ugyanazt a lyukat fúrni? Unalom, pfúj… – mondja Jeff, és megrázkódik.

– Elég ebből, fiúk! – szól közbe Matt a fejét rázva. – Ismerjük a véleményeteket. Inkább készüljünk a koncertre!

Felpattanok a kanapéról, átvetem a vállamon a gitárpántot, és jól megrántom, miközben a mikrofonállványt szemlélem. Örülök, hogy végre leszálltak rólam.

A srácok mind a helyükön vannak, és érzem, ahogy az energia felsistereg a levegőben, készen arra, hogy felrobbanjon.

– Oké, kezdjük a Wildfire-rel – jelenti be Jeff, ujjaival egy kis dobpergést adva a mikrofonjának. – Ne feledjétek, nagy durranással kezdjük a műsort, úgyhogy adjatok bele mindent, amit tudtok.

– Oké. – Matt háromszor megpörgeti a levegőben a dobverőit, aztán elkomolyodik.

Biccentek Jamesnek. Ő is bólint, ujjai a gitár húrjait pengetik, ellenőrzi a hangolást, akárcsak én.

– Készen álltok, fiúk? – kérdezem, inkább felszólításként, mint kérdésként.

– Hát, persze! – kiáltja James, és vigyora azzal fenyeget, hogy kettéhasítja az arcát.

A Wildfire nyitóakkordja végigsöpör a levegőben, és gyakorlatilag érzem az adrenalin ízét a nyelvemen.

Ezért élünk – a zene, a testvériség, a tűz. Ez van a vérünkben, ez hajt minket.

– Gyerünk, fiúk! – kiabálja Jeff. Hangja erőteljes, hogy magára vonja a képzeletbeli közönség figyelmét. Figyelem, ahogy a mikrofonhoz hajol, szemét lehunyja, és teljesen elmerül a pillanatban.