Aszlányi Károly

KALANDOS VAKÁCIÓ

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

A BÁRÓ KIJELENTÉSEI

1.

Papám sose bocsátana meg nekem azt, ami ezen a vakáción történt velem és a többiekkel, ezért kénytelen vagyok a magam nevét elváltoztatni. Különben, gondolom, papa úgyse olvassa el ezt a könyvet. A felnőttek nem olvasnak jó könyveket.

A dolog úgy áll, hogy az utolsó órát Fillér tanár úr tartotta és ragaszkodott hozzá, hogy az utolsó órán is magyarázzon. Én azt hiszem, a tanároknak óriási élvezetet jelent magyarázni. Velünk jár Breksch tanár úr fia, Breksch Egon, aki azt állítja, hogy a papája otthon is magyaráz, ahol pedig nem lenne muszáj neki.

Fillér is magyarázott, az utolsó percig. Amikor a csengetés felhangzott, nagy ricsaj tört ki. Ez a csengetés a vakációt jelentette. Hátra volt még a Te Deum és a bizonyítvány, azután jön a szabadság! Petőfi is mindig a szabadságot dicsőíti. Ez még diákkorából maradhatott benne.

Az udvarból éles füttyjel hallatszott: Wagner rajnai motívuma. Ez volt a Felfedezők jele. A Felfedezők öttagú társaság, ha nem tudnák — és arra a célra alakult, hogy mindent felfedezzen, amit lehet.

A vakáció előszele mindenkit megvadított. A Felfedezők dísze és elnöke: Üsti István, körünk egyetlen színjelese, lassú léptekkel közeledett. Merezsényi egy másodikost terrorizált és Gomb Lexi csárdást táncolt a pedellussal.

Lassan mégis összegyűltünk, hogy megbeszéljük a nyári tárgysorozatot. Legutoljára érkezett Müller, aki az utolsó pillanatban eladta könyveit egy negyedikesnek. Müller a legrosszabb üzletember közöttünk, bár ő az ellenkezőjét hiszi. Mi már egy héttel ezelőtt eladtuk.

— Na, Gyapi — szólt hozzám Gomb — hát mit csinálsz nyáron?

— Én? — feleltem — semmi különöset. Terveztem, hogy csónakon lemegyek a Fekete-tengerig, valamint, hogy gombákat hozok a Himalája szelíd lankáiról. De a tervekből sose lesz semmi. Lehet, hogy lemegyek a Balatonra és horgászni fogok.

— Ezzel szemben én — mondta Gomb Lexi — a nyarat tanulással fogom tölteni, tekintettel arra, hogy kémiából hármasom van.

— Elég szégyen — jelentette ki Merezsényi — minden tisztességes embernek latinból van hármasa. De kémiából! — Elszörnyedve nézett rá. — Én lemegyek a nagybátyámhoz Szolnokra és vadászni fogok. Ha hagynak.

Müller volt a következő szónok. Mint egy New Yorkban született úrhoz illik, tele volt a szája rágógumival és úgy mondta a fogai közül:

— Én pedig örökölni fogok a nyáron.

Ezt persze senki sem értette. Müller sietett megmagyarázni a dolgot.

— Örököltem egy könyvtárat. Nyáron fog ideérni és akkor katalógust csinálok róla. Hát te, Üsti?

Üsti komolyan nézett ránk.

— Elfeledkeztek róla — szólt —, hogy tagjai vagytok a Felfedezőknek! Léhaságokon jár az eszetek. Én kísérletezni fogok a nyáron, ígéretet kaptam arra is, hogy letehetem a B-vizsgát vitorlarepülésből — ha ugyan sikerülni fog.

Ezekre a szavakra ért oda a báró. A báró a nyarat otthon szokta tölteni, papája sápvári birtokán és ezért mindnyájan irigységgel néztünk rá. De azért is, mert a báró rettentő nagyokat szokott mondani arról, hogy mi mindent engednek meg neki otthon — és utóvégre egy bárónál semmi sincs kizárva.

— Na — kérdezte fensőbbséges mosollyal sápadt arcán — mit csináltok nyáron?

— Mindenfélét — felelte Gomb ellenségesen.

— Gyertek le egyszer Sápvárra — mondotta —, ti híres Felfedezők. Az állomáson külön mozdonyom van, amin bármikor egyedül mehetek akárhova. Azonkívül van egy vitorlásrepülőgépem hangárban. Gyertek le mind az öten. Vadászhattok is.

Azzal elment és otthagyott minket sóbálvánnyá válva.

2.

Amikor magunkhoz tértünk, Üsti így szólt:

— Hazudik.

— Hátha nem? — kérdezte Merezsényi. És mindannyiunkat az a kérdés foglalkoztatott: hátha nem?...

— Mi a te véleményed, Gyapi? — kérdezte tőlem Müller. Engem a saját mozdony csábított. Hátha tényleg van saját mozdonya? Nem akartam elvágni a lehetőségét annak, hogy meggyőződjünk erről.

— Utóvégre meghívott — mondtam — ezt csak nem tagadhatja le.

Üsti szemrehányóan nézett ránk.

— Szavazzunk — mondta.

Négyen szavaztunk a sápvári látogatás mellett. Üsti szavazott ellene. De ilyen többség mellett neki is el kellett jönni. Müller döntötte el az ügyet.

— Valamit biztosan felfedezünk — mondotta —, ha mást nem, azt, hogy a báró hazudik.

AZ UTAZÁS

1.

Két hét tellett bele, amíg megvalósíthattuk a tervünket. Először is a szülők ankétra gyűltek össze, amelyen megvitatták, hogy elengedhetnek-e a kirándulásra bennünket.

Azaz, hogy csak négyünk szülei jelentek meg az ankéten. Müller papája örült, hogy egy hétre megszabadul a fiától és írásbeli engedélyt adott ebben az értelemben. (Ha ugyan az engedély nem volt hamis, Müllertől minden kitelik.)

Végül elhatároztuk, hogy szombat reggel utazunk Sápvárra. Mindenkinek bricseszben, pulóverben kellett jönni, a felszerelés pedig állt: egy kabátból, egy zsebnoteszből a felfedezések számára, egy bicskából és közös hátizsákból, amelyben enni- és innivalók voltak. A vonat hét órakor indult a Keletiből, de már hatkor ott voltunk mindannyian. Gombnak a mamája is kijött és kérte, hogy vigyázzunk Lexire, mert Lexi nagyon könnyelmű gyerek. Lexit ez láthatólag kellemetlenül érintette.

— Kedves Üsti — mondta Gomb néni —, maga a legkomolyabb köztük, kérem, ne engedje őket könnyelmű kalandokba bocsátkozni.

Mikor a vonat kirobogott, Gomb néni keservesen zokogott. Müller szerint minket siratott, hogy olyan útitársat kell vinnünk, mint Lexi.

Merezsényi, aki a tudósa a társaságunknak, már Kelenföldnél teleírta a noteszét „felfedezésekkel". Ezek a felfedezések azonban, bár alapos és helyes megfigyelések voltak, nem értek egy fabatkát sem. Például:

„A vonat 40 kilométeres sebességgel robog át a Dunán. Jobbra terül el Lágymányos, balra a Nagy Magyar Alföld."

„A vészféket tilos meghúzni. Aki ok nélkül meghúzza a vészféket, az bírságot fizet."

Erre Müller megjegyezte, hogy Amerikában fordítva van: aki ok nélkül bírságot fizet, azt kötelezik rá, hogy meghúzza a vészféket.

Tatabánya előtt már kalandba keveredtünk. Egy részeg ember szállt be a mi fülkénkbe. Zergetollas kalapja volt és kövér, vörös arca. Felrakta lábait a szemben levő ülésre és kihívóan nézett ránk.

— Én nem köszönök az igazgatónak se! — mondta provokálóan.

— Nagyon helyes — felelte Müller, aki közismert stréber.

— Én nem köszönök egy államtitkárnak se. Annak se köszönök! — mondta kevélyen a részeg.

Erre már Müller is hallgatott.

— Én a királynak se köszönök! — hencegett a részeg, vérszemet kapva. — A császárnak se köszönök. Alázatos szolgája! — mondta hirtelen, mert belépett a kalauz.

Kiderült, hogy nincs jegye.

— Akkor szálljon le! — mondta a kalauz.

— Nem szállok le — felelt a részeg —, kicsoda maga, nem szállok le.

— Akkor majd a csendőrök leszállítják.

— Nincs nálam pénz — vallotta be a részeg. Összenéztünk.

— Fiúk! — mondta Merezsényi — adjuk össze a jegy árát.

Úgy is tettünk. Megvettük a jegyet neki, a kalauz elment, a részeg újra felrakta a lábát s azt se mondta: köszönöm. Csak jóval később szólalt meg:

— Mihelyt Pestre érünk, megadom.

— Pestre? — kérdeztem csodálkozva —, de ez a vonat nem megy Pestre!

— Hát?! Hova?!

— Ellenkező irányba, Győrnek.

— Akkor rossz vonatba szálltam be — dühöngött a részeg. — Be fogom perelni a Mávot.

Egészen Győrig mérgelődött. Ott leszállt. El lehet képzelni, micsoda „felfedezéseket" írt be Merezsényi a noteszébe ezzel az emberrel kapcsolatban.

2.

Este hatkor értünk Sápvárra. Legnagyobb meglepetésünkre a báró várt a pályaudvaron.

Kiderült, hogy a szüleink sürgönyöztek neki. De meg vagyok róla győződve, hogy csak azért jött ki az állomásra, mert a „Felfedezők" a gimnáziumban igen nagy hatalom. Igazán, még a nyolcadikosok is büszkék lennének, ha bevennék őket.

A bárón nem látszott, hogy túlságosan örülne az érkezésünknek. Felrakatta a poggyászunkat két kocsira s nemsokára a kastélyba értünk. Itt kijelöltek nekünk két szomszédos szobát s aznap este nem is láttuk a bárót. A vacsorát a szobánkba hozta az inas.

3.

Nem volt mit tennünk. Az este már ki sem mentünk sehova. Az ablakon át láttuk a parkot, nagylombú, sötét, zúgó fáival. A gyepen számtalan kicsi csillag fénylett: szentjánosbogarak. Merezsényi egy sarokban már a második noteszt írta tele, holott még igazán semmi sem történt.

Első felfedezés:

AZ INAS

Be kell vallanom, hogy mind az ötünk otthonában női személyzet teljesíti a ház körüli szolgálatokat, így meglehetősen felcsigázott érdeklődéssel tekintettünk az inas szereplése elé, amikor reggel belépett abba a szobába, ahol Merezsényi, Müller és én aludtunk az éjjel.

Az inas olyan előkelő arcot vágott, mint egy angol lord, és kötelességéhez híven várt, hogy mi szólítsuk meg őt. Mi azonban kíváncsiak voltunk, hogy mi történik, ha egyáltalán nem szólítjuk meg?

Úgy látszik, az ő türelme fogyott el előbb. Mert azt mondta:

— Az én nevem Anzelm. A fiatalurak közöljék velem kívánságaikat, amelyek az egész napi szórakozásukra vonatkoznak.

— Szeretnénk a báróval beszélni — mondta Merezsényi.

— Közölni fogom a fiatal méltóságos úrral — felelte orrhangon Anzelm és kiment.

Kisvártatva visszajött és háromszemélyes reggelit tett le elénk. Finom csokoládékávét kaptunk, kaláccsal.

Reggeli után ismét visszajött és azt mondta:

— A fiatal méltóságos úr rövid időn belül ide fog jönni.

Csuda ünnepélyes pasas ez az Anzelm. Úgy vettem észre, hogy mindnyájunkra nagy és mély benyomást tett. Pláne, amikor kinéztünk az ablakon és láttunk egy rosszul öltözött embert, aki egy kutyát hajkurászott, vadul kiabálva, és akiről kiderült, hogy a kastély ura.

2.

A báró mégis lejött a délelőtt folyamán és nagynehezen kinyögte, hogy örül az ittlétünknek és rendelkezésünkre áll. Mondtuk, hogy mutassa meg a mozdonyát, de azt felelte, hogy most nem lehet, a remízben van, kiesett egy dugattyú belőle, majd holnap. Ekkor Üsti azt tanácsolta, hogy ő, mint vizsgázott vitorlarepülő, kipróbálja a báró gépét, és mi majd jegyezzük az eredményt, stopperórával a kezünkben. Csakhogy kiderült, hogy a gépet éppen tegnap szedték szét és pár napba kerül, amíg ismét össze lehet állítani. Ekkor Müller állt elő, hogy hát akkor vadásszunk.

A báró erre nem mondhatta, hogy a vadak éppen szét vannak szedve, és kénytelen-kelletlen elment, hogy levegye a rövid nadrágot — mert azt hordott még — és bricseszt húzzon. Félóra múlva megjelent Anzelm és így szólt:

— A fiatal báró úr kéreti az urakat, hogy kövessenek engem.

Átmentünk a verőfényes parkon; egy tanyán, görbe parasztházak mellett és végül megálltunk egy szérűskert végében. Egy szénakazalban hasalt a báró, hatos Flauberttel a kezében és fáradt biccentéssel üdvözölt minket.

— Üljetek ide mellém — mondta.

Hát le is heveredtünk és vártuk, hogy mi lesz. Anzelm mellettünk állt, mereven, mint egy karó.

Egy darabig semmi sem volt, csak csönd. Végül a báró a gazosban repkedő verebekre mutatott, felemelte a puskát, összehúzta a bal szemét, célzott és lőtt.

Ebben a pillanatban éktelen vonítás hallatszott, s a gazosból jajgatva és szűkölve ugrott ki egy kutya. A bal hátsólábát maga után húzta s elsántikált a boglyák között.

A báró tanácstalanul nézett Anzelmra, aki mozdulatlan arccal viszonozta a nézést, majd elvette a puskát és bement a házba.

A báró egyszer-kétszer vállat vont. Azt hiszem, szavakat keresett, de nem talált. Végül ő is eltűnt a boglyák mögött. Akkor aztán kitört belőlünk a röhögés.

Illetve csak négyünkből. Üsti elment, megkeresni a kutyát. Meg is találta, egy csőszkunyhó tövében ült és a sebet nyalogatta. Üsti vásznat kért a csősztől és remekül bekötötte a sebet, miután megállapította, hogy csontot szerencsére nem tört a golyó.

A kutyát érthetetlen módon Fischernek hívták, pedig színmagyar puli volt, s ettől kezdve nem tágított Üsti mellől.

Üsti elnevezte a kutyát Ficsúrnak, és egész délután igyekezett beleverni az új nevet a szobájában. Vacsora előtt azonban megjelent Anzelm és így szólt Üstihez:

— A kutyáért jöttem, fiatalúr.

— Miért? — kérdezte Üsti — kell valakinek?

— A kutya senkinek sem kell, fiatalúr — felelte az inas gőgösen —, de a házirend szerint éjszaka nem szabad kutyának a házban tartózkodni.

Azzal elvitte a kutyát.

Miután kíváncsiak voltunk, hogy mi történik, ha a házirendet megszegik, elhatároztuk, hogy a kutyát belopjuk a házba. A feladat végrehajtására sorshúzás útján Müllert választottuk ki.