S.E. Corell

Boszik akcióban

(Vidám történetek)

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen for-mában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © S.E. Corell

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-615-6365-41-5

Ágenda Kiadó

Debrecen, 2022

1. Életem morzsái

Penge stílusváltás

Hajnalban keltem. Az előszobai tükör előtt forgolódok, amikor anyám átslampol a nappalin, a fürdőszoba felé. Már majdnem odaér, amikor rémült arccal hirtelen megperdül, és szemeivel a kanapéra mered. Engem keres? Az évek óta emlékeibe vésődött fekete folt – azaz én – hiányzik a látványból. Az előszoba felé pislantva újabb rohamot kap. Ott állok a tükör előtt bizonytalan arckifejezéssel: „Meneküljek?” Már lendületben van, amikor végre felismer: Nem egy betolakodó sunnyog a félhomályban, csak a lánya.

Eddig emós voltam. Tegnap eldöntöttem, levakarom magamról a már megunt stílusomat, és új életet kezdek. Elvégre egyetemista lettem! Kihajítottam a fekete rongyaimat, még a bakancsomat is. Egész nap a bolhapiacot, és az üzleteket jártam. A nyári rabszolgamunkámból összegyűlt pénzemen, egy nap alatt sikerült kistafírungozni magam.

Imádom az új stílusomat! Igaz, erőteljes formabontást követtem el, de… meglátjuk. Lent: narancsszínű bőrbakancs. Feljebb: vadul tarka bő nyári ruha, egy szőttes mellény (amit a bolhapiacon kapartam elő). Fejemen a szőke göndör kazallal nem tudtam sokat kezdeni, egy laza fonással és néhány gyönggyel összefogtam a hátamon... És persze a rózsaszín napszemüveg! Arra is a bolhapiacon leltem. Semmi fekete dekoráció! Napbarnított arcom buzgón vigyorog vissza a tükörből, egy rubinvörös rúzzsal. Kar- és nyakláncok (sok türkiz kővel) húzzák le a csuklómat, nyakamat… Kész vagyok! Anyám is! Idő kell, hogy átvergődjön az újabb sokkon – az emóson is sikerült neki.

Elégedett vagyok hajnali dekorációs feltöltődésemmel. Az első megmérettetés az utcán köszönt rám. A vén savasok megszokott harci szemöldöke helyett kedves nénikék mosolya árad felém. Nahát! Felhúzom arcomra emós koromban feledésbe merült szociális mosolyomat, és visszavigyorgok rájuk. Jól indul a nap.

Jöhet a morzsázás első színhelye, az egyetemi büfé. A felhozatalt mustrálom: Csupa törékeny fiú sündörög el előttem, lapos pillantásaikkal méregetnek. Tájidegen vagyok? Kivárásra rendezkedek be. Elnyúlok egy fotelban, és lassan kortyolgatom a kávémat. Élvezem a semmittevés romantikáját, amikor egy igazi férfihang simítja meg a tarkómat:

– Cicomában az emós? – duruzsol a fülembe a hátam mögötti fotelból.

Hát persze! Az X a tarkóm alatt! Megfeledkeztem emós múltam tetkójáról, amit eddig a hajam eltakart. Lassan megfordulok, miközben előveszem legtermészetesebb mosolyomat:

– Nálam egy jel, nálad egy mesés herpesz. Nem egy mezőnyben versenyzünk! – közlöm meghitten, de még nem lőttem le egészen. Még folytatnom kell:

– Árnyékra vetődtél kukkoló!

Felállok, és elsétálok. Befordulva a folyosó sarkánál – egy hirtelen elhatározással – visszadugom a fejem, hogy jobban szemügyre vehessem új „ismerősömet”. Atya ég! A szemünk összetalálkozik… és vigyorog! Micsoda égés… pedig rohadtul jól néz ki! Éreztem, hogy tele vagyok ambícióval.

A kvantumbiológia szépségei

Újabban ismét szeretem a természetet. Emós előéletemmel összeegyeztethetetlen volt, hogy imádtam a nyarat, a napsütést, a romantikus tengés-lengést. A fekete cuccaimat már csak a haverokkal való találkozáskor vettem magamra.

Nyaranta hajnalban kiültem a teraszra, és néztem a napfelkeltét. Imádom! Elképzeltem, hogyan ébredeznek az apró élőlények a fűben, a bokrok alatt. A biológia mindig is kedvelt tantárgyam volt. Így hát azonnal lázba hozott az egyetem információs tábláján kiírt fakultációs lehetőségek sorában a „Kvantumbiológia” szó. Azonnal jelentkeztem rá.

Apám (könyvelő és feltaláló) féktelen akcióiban, gyakran közreműködtem, mint segítő. Ilyenkor mindig megjutalmazott egy-egy csokival. Később a házunk mögötti sufniba száműzte őt Anyám az összehordott limlomaival együtt. Na, végre ott aztán kiélhette kísérletező-barkácsoló szenvedélyét. Tőle hallottam előszőr a kvantumokról.

Most izgatottan várakozom az előadásra. Körülöttem mindenki nyüzsög.

Nyílik az ajtó, és belép az oktató: Ő! Ő, teljes életnagyságában… a kukkolóm! Akkor hát nem diák. Biztosan tanársegéd. Hóna alatt több paksaméta jegyzet, és néhány könyv, amiket rutinosan leejt az asztalra – szabadon választott, melyik merre csúszik, és hol áll meg. Kockás szövetzakó, melléig kigombolt ing, farmer. Hajtincsei a szemébe omlanak. A vigyorát már ismerem. Dögösen laza. Közben leül mellém egy kigyúrt srác, és mond valamit. Rosszallóan rápillantok esztétikusan kopasz fejére. „Most mindenki hagyjon békén! Most csak a Kukkolómat, csak Őt akarom nézni!”

A nép elcsendesül, és kezdődhet az előadás. Oktatónk bemutatkozik: valami Jenő! Micsoda? Mit lehet kezdeni egy „Jenővel”? Hogy adhatnak ilyen nevet egy gyereknek? Jenő! Még szerencséje, hogy jóképű.

Mosolyogva gyorsan végignéz a hallgatóságon – mintha valakit keresne. Behelyezkedek az előttem ülő takarásába. Közben megállapítja, hogy sokan vagyunk, aminek örül.

Aztán fejest ugrunk a kvantumok világába. Egy idő után már nem őt elemezgetem magamban, hanem figyelek arra, amit mond: „A kvantumfizika szerepe a biológiában”. Lendületesen rajzol a táblára, neveket ír fel… Igazán izgalmas! Telitalálat! Levett a lábamról. A hallgatóságát is. Sokan jegyzetelnek.

– Tudják írni? – kérdezi két levegővétel között – esetleg olvasni is? – halk derültség fut végig a jelenlévőkön.

Már tudom: A kvantumbiológia lesz újabb nagy kalandom… és az oktatója? ...Meglátjuk – elmélkedek kifelé menet a teremből.

Első hervadásaim

Tegnap vért vettem egy dús asszonyságtól: kétszer mellé szúrtam, egyszer a közelébe, de végre célba értem. Ekkor páciensem feljajdult, én meg ijedtemben elhajítottam a tűt. Lesz belőlem valaha orvos? A folyosón a tettestársak megállítottak:

– De jól nézel ki! Hánytál? Igyunk meg valamit – hívtak a büféhez.

Azóta a papírpohárban gőzölgő tea is labor hulladékra emlékeztet. Na, nem mérgezem magam kétségekkel. Kőseggel mindent meg lehet tanulni. Közben megalapítom az orvosi tanácstalanság szakkört.

Igaz, az EKG sem ment simán. Rátettem a tappancsokat a beteg mellére. Aztán le kellett vennem, hogy odébb tegyem őket. Minden erőmre szükség volt a vákuumok elleni harchoz, miközben a paciens feneke még a lepedőt is beszívta. Nem szólt semmit, csak hullámzó szemöldöke jelezte a nemtetszését.

Nem adom fel! A harcot folytatom!

***

A nagy tekintélynek örvendő professzor úr (közismert nevén: Vértáltos) alattvalóival bevonul az előadó terembe. Az a fajta ember, akinek harminc éve meg van kötve a nyakkendője. Segítői lehetetlent nem ismerve, egy kerekes ágyon fekvő beteget tolnak be a katedra elé. Demonstráció következik. Ezt a lépcsőzetes „nézőtérről” halk morajlás kíséri. A mai „áldozat” nyugodtan fekszik a hófehér ágyon, hófehér arccal. Várja, hogy „önfeláldozásával” hozzájáruljon a leendő orvosok kardiológiai felkészítéséhez.

A terem elcsöndesül, a beteg mozdulatlan (vagy közben meghalt?). A prof beszélni kezd. Lágy átéléssel szóbahozza a szív felépítését – a pitvarokat, a kamrákat, az ingerületvezetést, az aortát… – röpködnek a latin szavak… A hallgatók áhítattal figyelnek, és közben lelkesen jegyzetelnek.

Valaki hiányzik az előadásról. Én! Kések. (Az esti bekarmolás a Pubban kiköveteli a kötelező reggeli sminket.)

Óvatosan nyitok be a nagyelőadóba. A prof magyaráz. A felső sorok felől közelítek, mint utász az aknamezőn. A többiek, a lenti sorokban ülnek. Senki nem vesz észre. Csendesen lehajtok két széket, egyikre lassan leülök, a másikra hangtalanul elhelyezem a több kilónyi könyvet. Bravó! Így kell ezt csinálni! Elégedetten kifújom magamat. Éppen kezdenék figyelni a prof szavaira, amikor egetverő csattanással lezuhannak mellőlem a könyvek, és felcsapódik az ülés.

Abban a pillanatban a halott színű beteg hasizomból felpattan, körülnéz (mégis él!), a prof hangja megcsuklik, és mindenki ijedten fordul hátra. Rám mered nyolcvan szempár.

– Nyugalom! Csak én volnék! – motyogom.

Egy bizonytalan mosollyal próbálom visszaverni a rosszalló tekinteteket. Vértáltos rám emeli dermesztő szemeit, és remegő epehólyagjára helyezi tenyerét. Konstatálja, ki a rendbontó és mostantól tudja, kit fog a vizsgán kivégezni. Tudom, helyre kell tennem azonnal a renomémat. Kérdést tesz fel:

– Alaposan körbejártuk az esetet. Most már mindenkinek tudnia kell, mi a páciens betegsége? Mi a tünetek oka?

Lázasan dolgozik nyolcvan agyvelő. Senki nem akar porig égni, inkább hallgat. Vértáltos professzor úr türelme apadni kezd. Sóhaja kíséretében, puritánul leegyszerűsítve a kérdést újra felteszi:

– Nos, mije betegedett meg a páciensnek? – kérdezi szinte sírva.

– A szíve! – Hangzik el a határozott válasz az utolsó sorból… tőlem.

Bátor villantásomat nem várt elismerés koronázza meg a hallgatótársak részéről – mindenki hangosan röhög. Vértáltos professzor úr letörten távozik betegével.

A mosoly

Az agyam, mint a tömött krumpliszsák. Még egy szem, és szétreped! Egyik legnehezebb vizsga következik: a filozófia. Rájöttem, nekem nincs filozófiám. Ez speciel nem is hiányzik… még sok mindenem nincs.

Professzor tanárunk egy komoly, tudós ember, aki tudásával, több klasszissal fölöttünk áll. Mellesleg, még alig előrehaladott a kora (szeretem az antikvitást) és nem mellesleg sármos! De még milyen sármos!

Érthetetlen! Nem egy atléta termet, nem is kigyúrt, de a szemeitől megremegnek a női térdek. Előadásain teltház van. A lányok elolvadó arckifejezéssel fürdenek odatévedt tekintetében. Csakhogy ő állja a sarat: sosem mosolyog… megközelíthetetlen.

Eszmefuttatásai ámulatba ejtenek bennünket. Időnként kizökkenek, időnként elveszítem a fonalat. Istenem! Most mire koncentráljak? A szemeire, vagy arra, amit mond? Ha az előadás közben engem „megtisztelve” éppen rám pillant, villámcsapásként zavar támad az agyműködésemben: kihagy a vétel. Mint a mágneses viharba került vasorrú bába, arctónusom zavarodott rángást produkál, és sűrű pislogásba kezdek. Mire végre helyre teszem a vonásaimat, újra rám néz, és minden kezdődik elölről.

A „rohamaim” közben lapítok, és körbe lesek. Mindenki felöltötte a legtudálékosabb ábrázatát. Némelyek időnként még bólintanak is, amikor a professzor rájuk néz – mert kell, hogy lássa ez az isteni tudással megáldott ember, hogy ülnek itt értelmes hallgatók is, akik minden mondatát megértik. Fő a látszat! Pillantás, bólintás… pillantás, bólintás… Célpontra élesített szemgolyóikkal lesik a prof cikázó tekintetét, várakoznak a bólintás lehetőségére. Vajon felfogják, miről beszél? Majd elolvasom az egyik könyvét, úgysem tudok figyelni.

Csakhogy egyszer vége a kényelmes „hallgatásnak”. A vizsgán mindenkinek ki kell terítenie a lapjait.

***

Húszan keszegelünk be a résnyire nyílt kétszárnyú ajtón. Sármos professzorom kedvesen fogad bennünket, és egy hosszú asztalnál helyet foglalunk sorban. Mindenki próbál helyezkedni, ne legyen nagyon szem előtt. Én a középtájon ülök le, így mire a sor rám kerül, fogynak az emberek, kevesebben fogják hallani filozófiai ámokfutásomat. Minden esetre kevesebben fognak röhögni rajtam, amikor majd ki leszek rúgva.

Dermesztő csend következik. Mindenki lefelé néz az asztal alá, gondolatban az elsüllyedés technikáját vázolja fel maga előtt. Higgadt várakozásomat professzorom nyugodt hangja töri meg:

– Na, ki legyen az első? – és mindjárt hallom is a nevemet.

– Jézusom! – alig hallhatóan felsóhajtok. Hiszen ez nem igazság! Pont én? Miért pont én? Mit tettem, mi az én bűnöm, hogy nekem kell kezdeni a vizsgát? Ennyi emberrel körülöttem, pont én… és különben is honnan tudja a nevem? Mit akar ez tőlem, engem akar elsőnek kirúgni?

Még egy „Úristen” halk szösszenetként, elhagyja az ajkam, miközben rezignáltan felemelve a kezem, jelzem: „Itt vagyok, én vagyok az első kivégzendő gyalogbéka”. Minden szem rám mered. „Gyors menet lesz.” – gondolom.

A drága ember pedig megértő nyugalommal tekint rám (most nincs időm elolvadni) és máris kérdez:

– Mit olvasott?

Az általa előírt kötelező szakirodalmi könyvek között a saját filozófiai eszmefuttatásokon szárnyaló műve is helyt kapott. Gyorsan megnevezem őt, mint a szerzőt, és a címet.

Nem azért választottam az ő könyvét, mert be akartam nála vágódni, hanem csak egyszerűen érdekelt, miről szól ennek a drága, sármos embernek az írása. Már az első oldalon kiderült, hogy ezzel a könyvvel keményen birkózni kell! Sőt, nem a könyvvel, az oldalakkal! Sőt, a mondatokkal! Vasakarattal kukacoltam előre az olvasásban, megrágtam, értelmeztem a szavakat, a mondatokat. A tíz soros mondatok végén már nem emlékeztem miről szólt az elejük. Minden fél oldal után a könyvet a földhöz csaptam, ráugrottam, megtapostam… de nem adtam fel. Két hét kellett az elolvasáshoz, az értelmezéshez, és a teljes kiboruláshoz.

Százötven oldal! Büszke voltam magamra! Komoly erőfeszítéssel egy-egy gondolatot megértettem (persze a mély eszmefuttatások nélkül), és aznap még emlékeztem is rájuk. Másnap már kevésbé. Aki tanult valaha filozófiát, tudja miről beszélek.

Végül a zárógondolat mindent vitt! Rafináltan rájöttem, hogy itt a végső konkluzió, amibe belekapaszkodhatok. Ez lesz az egész, a sok szálon futó filozófiai mű alapeszméje. Sőt, ezt a két zárómondatot meg is tanultam. Elégedett voltam magammal. A sármos Professzor tovább kérdezett:

– …és végig elolvasta? – érdeklődik és látom, kételkedik.

– Igen – mondom a leghatározottabb őszinteséggel.

– …és mi tetszett benne? –…a vége – vágom ki ártatlanul, és már idézném a megtanult két mondatot, de a halk visszafogott röhögésből kitörő hahota megakadályoz ebben.

Professzorom is mosolyog! Varázslatos mosolya van! De nincs időm tovább fürödni a látványban. Újabb kérdések, válaszok… Megvan! Mehetek!

Agyviharom lassan elcsitul, amíg a folyosón várakozom a többiekre. Vizsga után átrongyol a csapat a becsületsüllyesztőbe. Egy asztalhoz zsúfolódunk a kocsma közepén, és készülünk egy újabb megmérettetésre.

Egy régi történet

Egyke vagyok. Apám számára csak a számok világa, és a kibernetika létezik. (Ez lehet magyarázat egykeségemre?) A „család rabszolgája”, Anyám, a tükörben kielemezve ráncait, naponta elsóhajtja: „Kikövezitek az utamat a botoxhoz.”

Nem voltam egyszerű gyerek. Az általános iskola vége felé kiborítottam tanáraimat a feleleteimmel. Meséimmel képes voltam annyira összekuszálni a tananyagot, hogy már sem a tanár, se az osztálytársaim nem értették miről beszélek. Gyakran én sem. De nagyon élveztem.

Őseim szerint túlteng a fantáziám. (Vajon melyiküktől örököltem? – döntetlenre játszanak.) Megijedtek, és különórákra kezdtek járatni a „felzárkóztatásom” érdekében – és persze, hogy bebiztosítsák magukat: Lányuk kiheveri ezt az őrült időszakot, és talán nem fog megbukni. Anyám szívesen ragad meg a filmek velős gondolatain, és követendő figyelmeztetésként ismételgeti számomra: „Az élet nehéz. Ha hülye vagy, még nehezebb lesz!” Apám folyamatosan rágódik öröklött tulajdonságaimon. Azt bezzeg nem veszik észre, hogy az áldozat én vagyok... Az én helyzetem a legnehezebb: Az ő génjeikkel kell léteznem! Nagy vállalkozás lesz.

Utáltam magolni. Ismereteim felszínesek voltak, de kombinálni… azt nagyon tudtam. Általános iskolás koromban történt: